Франс Бенгтсон
Червеният змей

Превод от английски: Анелия Капсарова, 1992

chitanka.info

ВРЕМЕНА И ГЕРОИ

Действието на романа „Червения змей“ обхваща приблизително периода между 980–1010 г. от новата ера. По това време южните провинции на Швеция принадлежат на Дания и затова Орм се представя за датчанин, независимо че е роден и израснал в Сконе[1].

Почти без прекъсване в продължение от 290 години, от края на осми до началото на единадесети век, викингите опустошават страните на Северна и Западна Европа. Повечето от нападенията в Западна Европа се извършват от датчани и норвежци, докато шведите превръщат Балтийските страни в своя любима територия и към края на девети век основават свое кралство в Русия, което просъществува 350 години до нашествието на монголите. В началото от всички западни страни викингите избират за своите грабежи Ирландия; чак през 838 г., четиридесет години след първото нападение на Ирландия, започват масови набези в Англия. През следващите шестдесет години те я тероризират непрекъснато, особено известният Рагнар Рунтавите гащи и жестоките му синове, докато накрая Алфред им се противопоставя и ги принуждава да сключат мир. От 896 до 979 г., в продължение на осемдесет години, Англия се радва на почти непрекъснат мир и спокойствие. Във Франция така се страхуват от скандинавците, че в 911 г. Карл Простия им отстъпва част от кралството си; тя става известна под името Нормандия — земя на северните хора. Викингите се заселват в Исландия през 860 г. и в Гренландия през 986 г. Същата година един кораб с викинги на път за Гренландия се отклонява от курса и стига до Америка. Те я наричат Винланд („хубавата земя на гроздето“) заради многото лозя там. През следващите двадесет години още няколко кораба на викингите достигат Америка.

Битката при Йорундфиорд или Хьорунгаваг, за която много често се споменава в тази книга, е сред най-известните, водени по онова време на север между норвежци и йомсвикинги. Последните (по мнението на професор К. Тюрвил-Петр) са „затворено общество от викинги, което живее според свои собствени закони и обичаи. На възраст са между осемнадесет и петдесет години; не се карат помежду си и отмъщават един за друг като за братя“. Те Не допускат жени в цитаделата си Йомсборг, разположена на южния бряг на Балтийско море, вероятно в района, където сега се намира Свинемунде. Според исландски саги бащата на Кнут, крал Свен Раздвоената брада, поканил йомсвикингите на празненство. Бирата се леела и крал Свен се зарекъл да нападне Англия и да убие Етелред Несъобразителния или поне да го прогони в изгнание. Вождът на йомсвикингите Сигвалде от своя страна дал клетва да отплава за Норвегия и да убие размирника граф Хаакон или да го изгони от страната. Всички останали йомсвикинги, включително и двамата вождове на Сконе — Бю Дебелия и Вагн Акесон, се заклели да го следват. Отплавали за Норвегия с шестдесет кораба, но Хаакон научил за приближаването им и когато накрая се озовали в Йорундфиорд, той вече ги очаквал с най-малко сто и осемдесет кораба. Отначало изглеждало, че йомсвикингите ще надделеят независимо от голямото числено превъзходство на врага; но времето се обърнало срещу тях и след жестока битка те били разгромени и избити почти, до последния човек.

Това се случило през 989 година. Следващата пролет в равнината Фирис пред Упсала в Швеция се състояла още една много важна битка. Там страшният Стюрбьорн, прокуденият в изгнание племенник на шведския крал Ерик, се опитал да превземе кралството на чичо си, но още в началото на боя бил убит от заблудено копие. Действието на „Червения змей“ започва в годините след тези две битки, когато славата им все още не е заглъхнала.

Майкъл Мейър

[1] Дания също претендирала за сюзеренни права над Норвегия, но последната се смятала за независима. — Б. а. ↑

ПРОЛОГ ==КАК СЕ ГЛЕДАЛО НА МЪЖЕТЕ С БРЪСНАТИ ГЛАВИ В СКОНЕ ПО ВРЕМЕТО НА КРАЛ ХАРАЛД СИНИЯ ЗЪБ

Много мъже с авантюристичен дух хванали корабните гребла и последвали Бю и Вагн на север от Сконе към Йорундфиорд, където ги сполетяла злочеста съдба; други тръгнали по суша към Упсала със Стирбьорн и загинали там заедно с него. Когато в родината им станало ясно, че малцина от тях ще се завърнат, хората започнали да рецитират елегии и да издигат паметни плочи, Всички разумни люде били на мнение, че е за добро и сега могат да се надяват на по-мирни времена, когато земята не ще се разпределя с брадва и меч. Последвал период на изобилие с богата реколта от ръж и голям улов на херинги. Мнозинството от населението било задоволено, но имало и такива, които смятали, че реколтата зрее бавно и тръгнали да плячкосват в Ирландия и Англия. Щастието им се усмихнало и те се заселили там.

Някъде по това време в Сконе започнали да пристигат мъжете с бръснати глави от Саксония и Англия и да проповядват християнската религия. Те разказвали най-различни невероятни истории. В началото хората били любопитни и с удоволствие ги слушали; на жените им било приятно, когато чужденците ги кръщавали и дарявали с бели ризи. Но след време белите ризи свършили, а населението се уморило от проповедите им, още повече че те използували някакъв дразнещ ухото диалект, научен в Хедебю или на западните острови, който правел речта им доста смешна.

Така че броят на покръстванията понамалял и мъжете с бръснати глави, които непрестанно проповядвали мир и яростно заклеймявали езическите богове, един след друг ставали жертва на някой от набожните си последователи, увисвали на свещените ясени и промушени от стрели, се превръщали в храна за птиците на Один[1]. Някои от тях се отправили на север към горите на Гьоинге, където хората не били толкова силно религиозни. Там ги посрещали топло, завързвали ги и ги водели на пазарите в Смаланд, където ги заменяли срещу волове или боброви кожи. Така се превърнали в роби на смаландците, някои си пуснали коса и разочаровани от своя Бог Йехова, служели добре на господарите си; но повечето от тях продължили да разобличават боговете и прекарвали времето си в покръстване на жени и деца, вместо да трошат камъни или да мелят жито. Те станали напълно безполезни и за един як свещеник вече не давали както преди чифт тригодишни волове, а към него трябвало да се добави поне мярка сол или парче плат. Ето защо в граничните области неприязънта към мъжете с бръснати глави се засилила.

Едно лято из цялото датско кралство се разнесла новината, че крал Харалд Синия зъб се покръстил в новата вяра. На младини той бил направил подобен опит, но скоро съжалил и се отрекъл; този път решението му било сериозно. Крал Харалд бил вече остарял, от няколко години го мъчели страшни болки в гърба и почти не изпитвал удоволствие от бирата и жените; но мъдрите епископи, изпратени от самия император, го разтрили със светена меча мас, на която имената на апостолите придавали неотразима сила, завили го в овчи кожи и му дали свещена билкова вода вместо бира, прекръстили тялото му и изгонили от него всички дяволи. Накрая болките и страданията отминали. Ето така крал Харалд станал християнин.

Светите отци го уверили, че го очакват какви ли не по-страшни мъки, ако продължи да прави жертвоприношения или по някакъв начин се покаже недостатъчно ревностен последовател на новата религия. Затова крал Харалд (още щом възвърнал силите си и бил в състояние да изпълнява задълженията си към младата мароканска робиня, която Олоф със Скъпоценните камъни, кралят на Корк му бил изпратил като приятелски подарък) издал заповед всички негови поданици веднага да се покръстят. Много от тях се подчинили, защото царуването му било дълго, народът благоденствувал и думата му тежала в страната, въпреки че подобна заповед звучала странно от устата на човек, сам потомък на Один. Налагал особено тежки наказания на всеки, който упражнявал физическо насилие над някой свещеник, и сега броят на духовниците в Сконе се увеличил много, навсякъде из равнината се издигали църкви и старите богове не се почитали вече, освен в случаи на опасност по море или на чума по добитъка.

Но в Гьоинге кралската заповед била повод за смях и забавление. Населението на граничните горски области било надарено с много по-силно чувство за хумор, отколкото сериозните жители на равнината, и те решили, че нищо не може да ги разсмее така, както една кралска забрана. Малко били по тези места хората, чиято власт се простирала по-далеч от дължината на дясната им ръка, а дори и най-могъщият крал много трудно би преодолял разстоянието между Йелинге и Гьоинге. В миналото, по времето на Харалд Бивника и Ивар Широката прегръдка, а дори и преди това, кралете обичали да идват в девствените гори на Гьоинге на лов за турове, но рядко с друга цел. Оттогава този дивеч изчезнал и кралските посещения секнали. Сега, ако някой крал имал смелостта да се оплаче, че населението от тези области е размирно или не плаща достатъчно високи данъци, и заплаши, че ще отиде на място да оправи нещата, му изпращали отговор: за съжаление сега в района не се забелязват турове, но веднага щом се появят, той ще бъде уведомен и посрещнат както подобава. Ето защо хората от граничните области отдавна смятали, че в тяхната земя няма да стъпи крал, докато не се върне този рядък дивеч.

Така в Гьоинге всичко си било постарому, там християнството не постигнало никакъв успех. Малкото свещеници, посмели да проникнат в тези части, били продавани отвъд границата както в миналото, въпреки че някои от местните хора смятали за по-целесъобразно направо да ги убиват и да използуват времето си за една хубава война със скръндзите от Сунербо и Албо, тъй като смаландците сега давали толкова малко за един свещеник, че едва ли си струвало труда да се води до пазара.

[1] Двата гарвана, които са кацнали на рамото на Один. — Б. пр. ↑

ПЪРВА ЧАСТ: ДЪЛГОТО ПЪТУВАНЕ

Първа глава: ЗА СТОПАНИНА ТОСТЕ И НЕГОВОТО ДОМАКИНСТВО

По крайбрежието хората живееха събрани в села отчасти за да осигурят по-добре препитанието си и да не зависят единствено от собствения си улов и късмет, а също и за по-голяма безопасност. Корабите, заобикалящи полуостров Сконе, често изпращаха на брега грабителски шайки — напролет, за да попълнят без много разходи запасите си от прясно месо за дългия път на запад, а през зимата, за да не се връщат с празни ръце от загубени войни. Ако надушеха, че през нощта на брега са слезли разбойници, хората надуваха роговете си, за да могат съседите на нападнатите да им се притекат на помощ. В по-големите села понякога дори се случваше останалото по домовете население да превземе един-два кораба от някои недостатъчно предпазливи чужденци и да покаже собствени трофеи на морските воини, когато те се завърнат у дома за зимния си престой.

Но някои богати и горделиви притежатели на кораби намираха за неприятно близкото съседство и предпочитаха да живеят откъснато, тъй като дори и да пътуват по море, те можеха да поддържат платени войници, които да живеят в домовете им и да ги защитават. В областта Възвишението живееха много такива знатни господари и богатите танове там се славеха като най-гордите владетели в цялото датско кралство. Когато си бяха у дома, те често враждуваха помежду си, въпреки че именията им бяха разположени на голямо разстояние едно от друго; но повечето време прекарваха по чуждите земи, от детинство бяха свикнали да се взират в морето, гледаха на него като на собствено владение и всеки, който дръзнеше да наруши границите му, трябваше да отговаря за това.

В тази област живееше един стопанин на име Тосте — достоен мъж и опитен моряк. Продължаваше да управлява кораба си, въпреки че не беше вече млад, и през лятото тръгваше към далечни брегове. Имаше роднини сред викингите, заселили се в Лимърик, Ирландия, и всяка година отплаваше на запад, за да търгува с тях и да помага на главатаря им, потомък на Рагнар Рунтавите гащи[1], да събира данък от ирландските манастири и църкви Но напоследък нещата бяха тръгнали зле за викингите в Ирландия, откакто Мюркяртах Кожените дрехи, кралят на Конот, бе обходил острова с насочена към морето лява ръка в знак на предизвикателство. Сега местното население се защитаваше по-добре и с повече желание следваше кралете си, ето защо бе станало много трудно да се изкопчат данъци от него; дори манастирите и църквите, досега лесна плячка, бяха построили високи каменни кули за убежище на свещениците и нито силата на оръжието, нито огънят можеха да ги изкарат оттам. Всичко това бе накарало другарите на Тосте да мислят, че сега може би е по-изгодно да се плячкосва в Англия и Франция, които процъфтяваха, и че там могат да спечелят повече с по-малко усилия. Но Тосте предпочиташе да не променя навиците си, смяташе, че е прекалено стар тепърва да тръгне за страни, които не познава тъй добре.

Жена му се наричаше Аса. Бе родом от граничните горски области и освен че имаше остър език, бе доста избухлива, ето защо хората понякога чуваха Тосте да казва, че не е забелязал времето да е изгладило грапавините в нейния характер, както гласеше народната мъдрост. Тя бе опитна домакиня и се грижеше добре за стопанството в негово отсъствие. Родила му бе петима сина и три дъщери; ала синовете им не бяха случили в живота. Злощастието бе сполетяло най-големия, когато, опиянен от бирата на една сватба, се бе опитал да язди неоседлан бик; следващият бе паднал зад борда при първото си пътуване по море. Но най-нещастен бе четвъртият им син на име Аре — едно лято, когато бе на деветнадесет години, от него бяха забременели две от съпругите на техни съседи, които в този момент пътуваха из странство. Това бе причинило много неприятности и иронични подмятания, а когато съпрузите се върнаха — и доста разноски на Тосте. Тази история потисна духа на Аре, направи го затворен; след това той уби един човек, който през цялото време се бе присмивал на неговата „надареност“, и трябваше да напусне родината си. Носеше се мълва, че се наел при някакви шведски търговци и отплавал с тях на изток, за Да не среща хора, които знаят за миналото му, но оттогава не се чу нищо повече за него. Само Аса бе сънувала черен кон с облят в кърви гръб и беше решила, че е умрял.

Така Аса и Тосте останаха само с двама синове. По-големият от тях се казваше Од. Беше нисък младеж с недодялано тяло и криви крака, но имаше силни и мазолести ръце; по природа бе спокоен н разсъдлив и от малък придружаваше Тосте в пътуванията му. Там се проявяваше като сръчен моряк и добър боец, но дългите скучни зими го изнервяха и вкъщи се държеше по съвсем различен начин — двамата с Аса непрекъснато се дърлеха за нещо. Понякога казваше, че предпочита да се храни с вмирисано осолено месо и да стои на кораба, отколкото да яде коледните[2] плешки вкъщи, а Аса му отвръщаше, че той сякаш най-малко от всички посяга към храната, поставена пред него. Дремеше толкова много през деня, че често се оплакваше от безсъние нощем; твърдеше, че не помага дори когато вземе в леглото си някоя от прислужниците. На Аса не й бе приятно той да спи със слугините; казваше, че това може да ги направи прекалено самомнителни и нагли към господарката си; настояваше Од да си вземе жена. Но той отвръщаше, че не бързал и освен това, че жени по негов вкус имало само в Ирландия, а оттам не би довел съпруга, защото двете с Аса веднага биха си издрали очите. При тези думи Аса се ядосваше, питаше възможно ли е човек, който й говори по този начин, да бъде неин син и пожелаваше смъртта си; на което Од грубо отвръщаше, че дали ще живее, или не, си е лично нейна работа и не би посмял да я съветва кое от двете да избере, но ще приеме със смирение каквото и да ги сполети.

Въпреки че той говореше бавно. Аса невинаги успяваше да каже последната дума в спора и често се оплакваше, че наистина е много тежко да загубиш трима добри синове и да останеш с този, чиято загуба би понесъл с най-голяма лекота.

С баща си Од се разбираше по-добре и щом дойдеше пролет и от навеса за лодки към пристана започнеше да се носи мирисът на смола, настроението му се оправяше. Понякога дори се опитваше, макар да нямаше поетичен талант, да съчини един-два стиха — за това как ливадите на морските птици са готови и го чакат да ги разоре; или как морските коне скоро ще го понесат към земите на летни пътешествия.

Но той никога не си спечели име на добър поет, поне сред дъщерите на съседските танове, които бяха на възраст за женене, и когато отплаваше в морето, рядко обръщаше глава назад.

Брат му бе най-младият от децата на Тосте и любимецът на майка си. Името му бе Орм. Израсна бързо, стана висок, с дълги крайници и безпокоеше майка си със слабостта си; ако не изядеше много повече храна от големите мъже, тя решаваше, че скоро ще го загуби и че липсата на апетит със сигурност ще го съсипе. Всъщност Орм обичаше да си похапва и не се дразнеше, когато Аса се тревожеше за апетита му; но понякога, когато тя запазваше за него всички вкуснотии. Тосте и Од не можеха да не протестират. Веднъж или два пъти в детството си Орм се бе разболявал и оттогава Аса бе убедена, че има крехко здраве, непрекъснато се суетеше около него и загрижено го обсипваше със съвети, внушаваше му, че най-ужаснн спазми разкъсвали тялото му, че имал нужда от светен лук, от магически заклинания и горещи глинени плочки, а истинският проблем всъщност бе, че е прекалил с овесената каша и свинското.

С годините безпокойствата на Аса се увеличиха. Надяваше се, че след време синът й ще стане известен мъж и голям вожд; тя споделяше с Тосте задоволството си, че Орм се е превърнал в едър, силен и умен младеж, във всяко отношение достоен потомък на майчиния си род. Но много се страхуваше от всички опасност, които го очакваха в зрялата му възраст, често припомняше злата участ на братята му и го караше да обещае, че ще се пази от биковете, ще бъде внимателен на корабната палуба и няма да прелюбодействува с чуждите жени; ала имаше още толкова много опасности, които можеха да го сполетят, че тя просто не знаеше за кое по-напред да го съветва. Когато стана на шестнадесет години и бе готов да отплава с останалите, Аса го спря — твърдеше, че бил прекалено млад и с много крехко здраве; а когато Тосте я попита дали смята да го превърне във вожд на кухнята и герой на бабите, тя така яростно избухна, че той се изплаши и я остави на мира, самият доволен да замине, без да губи много време.

Същата есен Тосте и Од се върнаха късно от пътуването си, бяха загубили голяма част от екипажа и почти нямаха хора, които да застанат зад греблата; въпреки това всички бяха доволни от резултатите и имаха много да разказват. В Лимърик не постигнали голям успех, тъй като ирландските крале в Мунстер станали толкова силни, че местните викинги се отказали от плячкосване, за да могат да се защитават. Но тогава едни приятели на Тосте (който бил закотвил кораба си недалеч от брега) го попитали дали не би посетил с тях тайничко големия летен панаир, уреждан всяка година в Мерионет, Уелска област, където до този момент викингите не били прониквали, но до там можело да се стигне с помощта на откритите от тях двама опитни водачи. Од склонил Тосте да приеме предложението, другите от екипажа също горели от желание. Така общо седем техни кораба пуснали котва край Мерионет и след тежък преход по суша успели да пристигнат на панаира, без някой да подозира за присъствието им. Имало жестоки боеве и мнозина, паднали убити, но накрая викингите победили и взели огромна плячка, както и много пленници. Продали ги в Корк, като за целта направили специално пътешествие. Дългогодишен обичай било там да се събират търговците на роби от всички краища на света и да наддават за пленници, водени от викингите. Самият крал на тази област, Олоф със Скъпоценните камъни, много стар и мъдър християнин, купувал всеки роб, който привлече вниманието му, и давал възможност на роднините му да го откупят, като винаги печелел добре. От Корк Од и Тосте тръгнали за вкъщи, придружени от много други кораби на викинги, които да ги пазят от пирати — нямали желание да водят повече битки, както били с малък екипаж и натежали от съкровища. Така бяха успели невредими да заобиколят Скаге, където хората от Вик и Вестфолд, скрити в засада, изненадващо нападаха натоварените с богатства кораби, които се завръщаха от юг и запад.

За Тосте остана много плячка, след като всеки оцелял от екипажа получи своя дял. Той я претегли, заключи я в ковчежето си и обяви, че такъв поход е добър завършек на странстванията му и отсега нататък с удоволствие ще си стои вкъщи, още повече, че започва да не се чувствува толкова подвижен; Од вече е в състояние да се справя с подготовката на експедициите не по-зле от него, а освен това има и Орм до себе си.

Тази идея се хареса на Од, но Аса беше на различно мнение. Тя твърдеше, че многото сребро, което са спечелили, едва ли щяло да стигне за дълго, като се има предвид колко гърла има да храни тя всяка зима. Освен това как можели да бъдат сигурни, че Од няма да разпилее цялата спечелена в бъдещите походи плячка по своите ирландки, или пък че сам господар на себе си, изобщо ще се сети да се върне вкъщи? А колкото до това схващане в гърба, от което Тосте се оплаква, отдавна трябвало да е разбрал, че то се дължи не на пътешествията, а на месеците прекарани всяка зима в мързелуване пред огъня; додеяло й да се спъва в прострените му нозе шест месеца в годината. Не можела да разбере, продължаваше тя, какво им става на мъжете в тяхно време. Собственият й прачичо Свен Мишия нос, могъщ човек сред гьоингите, паднал геройски в битка със смаландците три години, след като бил надпил и оставил да се търкалят под масата всички на сватбата на най-големия му правнук; а сега мъже в разцвета на силите си се оплаквали от болки и очевидно се готвели да мрат, най-безсрамно изтегнати в сламата като крави. Но това скоро щяло да се оправи, завърши тя, а междувременно ще е най-добре Тосте, Од и всички, които са се върнали с тях вкъщи, да удавят грижите си в хубава бира, която би задоволила и най-придирчивия вкус, и Тосте да изхвърли от главата си глупавите идеи и да пие за нов, пак такъв богат поход догодина. После всички ще прекарат заедно една приятна зима, пък дано никой не измисля повече глупости, с които да я предизвиква.

Щом тя излезе да приготви бирата, Од отбеляза, че ако всичките й предшественици от женски пол са имали такъв език, най-вероятно е Свен Мишия нос да е предпочел смаландците като по-малкото зло. Тосте се възпротиви и каза, че до известна степен е съгласен, но тя в много отношения е добра съпруга и не бива да я предизвиква ненужно, а трябва да прави всичко възможно да не й противоречи.

Тази зима всички в къщата забелязаха, че Аса върши домакинската си работа с по-малко плам и оживление от обикновено и че не дава такава свобода на острия си език. Беше повече от всякога грижовна към Орм, често стоеше и се вглеждаше в него, сякаш виждаше призрак. Той вече бе пораснал, можеше да се мери по сила с всеки на неговата възраст, а дори и с много по-големи младежи. Беше червенокос, с бяла кожа и раздалечени очи, с чип нос и голяма уста, дълги ръце и доста развити рамене; беше бърз и подвижен, боравеше сигурно с копието и лъка. Езикът му сипеше огън и жупел, а когато някой го предизвикаше, нахвърляше се слепешката върху него, така че дори Од, който преди обичаше да го дразни, докато лицето му побелее от ярост, сега бе по-внимателен; със своята сила Орм бе опасен противник. Но неразярен бе тих и сговорчив, винаги готов да помогне на Аса и само понякога, когато му досадеше нейното суетене, й отправяше остри думи.

Тосте му беше дал вече оръжията на мъж — меч, брадва с широко острие и добър шлем, — а той си направи щит; не можеше само да си намери метална ризница, защото в дома му нямаше мъж с неговите размери, а по това време в страната не бяха останали много добри оръжейници — повечето от тях бяха отишли в Англия или при графа на Руан, където им плащаха повече. Тосте каза, че засега ще трябва да се задоволи с кожена туника, докато стигнат до Ирландия — там във всяко пристанище може да се купи евтино снаряжението на загиналите воини.

Един ден, когато обсъждаха този въпрос на масата, Аса внезапно обгърна с ръце лицето си и заплака. Всички млъкнаха и впериха поглед в нея, защото рядко бяха виждали сълзи по страните й; а Орм я попита дали няма зъбобол. Тя се избърса и се обърна към Тосте. Каза, че целият този разговор за доспехи на умрели воини й приличал на лоша поличба и че със сигурност знаела как нещастие ще сполети Орм веднага щом тръгне с тях по море; три пъти насън го виждала да лежи окървавен на корабната банка, а всички вече забелязали, че сънищата й винаги. се сбъдват. Ето защо моли мъжа си да се вслуша в пламенната й молба и да не излага без нужда на опасност сина им, а да го остави вкъщи само още едно лято. Била убедена, че в близко бъдеще животът му е застрашен и ако успее да преживее този момент, по-нататък рисковете щели да намалеят.

Орм я попита дали в съня си е видяла коя част от тялото му е ранена. Тя отвърна, че всеки път се събуждала вкочанена от ужас, по косата му имало кръв, а лицето му било бледо. При всяко явяване тази гледка я измъчвала все повече и повече, но досега не желаела да им разкаже за това.

Тосте помълча известно време, като размисляше върху казаното; после рече, че не разбирал много от сънища и самият той никога не им обръщал особено внимание.

— Защото, както са казали древните хора — продължи той, — каквото съдбата ни е отредила, това ще бъде. Но щом ти, Аса, си сънувала три пъти един и същи сън, може то да е предзнаменование и предупреждение за нас; действително загубихме доста синове. Така че няма да се противопоставям и ще оставя Орм вкъщи това лято, ако такава е и неговата воля. А за себе си започвам да мисля, че не бих се отказал от още едно пътуване на запад; накрая може би твоето предложение ще се окаже най-доброто разрешение.

Од се съгласи с Тосте, защото няколко пъти вече бе забелязвал, че сънищата на Аса предсказват бъдещето точно Орм не бе особено щастлив от това решение, но бе свикнал за по-важните неща да изпълнява желанията й, така че въпросът приключи дотук.

Когато настъпи пролет, Тосте и Од наеха мъже от вътрешността на страната, за да попълнят екипажа, и отплаваха както обикновено, а Орм остана вкъщи. Той се държеше малко нацупено с майка си и понякога, за да я изплаши, се правеше на болен, но щом тя почнеше да се суети около него и да го тъпче с лекарства, той се вживяваше дотолкова в ролята си, че тази игра не му доставяше вече никакво удоволствие. Аса не можеше да забрави съня си и независимо от безпокойствата, които й създаваше, бе доволна, че е вкъщи при нея.

И все пак това лято той отплава на първото си морско пътешествие.

[1] Рагнар Лодброк — един от най-известните герои от викингските легенди. — Б. пр. ↑

[2] При викингите празникът Юл съответствува на нашата Коледа, това е първоначалното название на езически празник, предхождащ християнския с 12 дни. — Б. пр. ↑

Втора глава: ЗА ПОХОДА НА КРОК И ЗА ТОВА КАК ОРМ ТРЪГНА НА ПЪРВОТО СИ ПЪТЕШЕСТВИЕ ПО МОРЕ

В четиридесетата година от царуването на крал Харалд Синия зъб и шест лета преди похода на йомсвикингите в Норвегия три кораба с нови платна и смел екипаж отплаваха на юг от Листерланд, за да плячкосват в земята на венедите. Предвождаше ги главатар на име Крок. Той бе мургав, висок, с дълги крайници и много силен; беше известен в родния си край с това, че притежава талант да крои смели планове и обича да се присмива на тези, които не успяват в начинанията си, като обяснява какво би направил на тяхно място. Всъщност никога не бе постигнал нещо забележително, тъй като предпочиташе да говори за нещата, които възнамерява да извърши в близко бъдеше; но накрая така запали младите мъже в родния си край с приказки за плячката, която всеки смел воин можел да разграби при добре проведен поход срещу венедите, че те се организираха, снабдиха се с кораби и го назначиха за свой главатар. Той ги увери, че в страната на венедите имало много съкровища, особено сребро, янтар и роби.

Крок и неговите хора стигнаха крайбрежието на техните земи и откриха устието на някаква река; загребаха нагоре срещу силното течение, докато наближиха една дървена крепост с колове, които образуваха бараж през реката. В сивата мрачина на зората те слязоха на брега, промъкнаха се през външните защитни укрепления и нападнаха венедите. Но крепостта бе силна, защитниците й сръчно ги засипваха със стрели, а хората на Крок бяха уморени от тежкото гребане. Води се люта битка и накрая венедите бяха принудени да отстъпят. Крок загуби много добри воини, а когато направиха преглед на плячката, се разбра, че тя се състои от няколко железни чайника и овчи кожуси. Спуснаха се обратно по реката и опитаха късмета си в друго село по на запад, но и то бе добре защитено. След трудна битка, в която претърпяха още загуби, спечелиха няколко пушени бута, една съдрана метална ризница и огърлица от малки, ощърбени сребърни монети.

Погребаха мъртвите на брега и седнаха да се съвещават. Крок срещна известни затруднения да обясни защо походът не е дал такива резултати, каквито предсказваше. Все пак успя да успокои духовете с добре подбрани думи, като припомни, че никой не е застрахован срещу лош късмет или капризите на обстоятелствата и че истинските викинги не позволяват на дребните неприятности да ги обезкуражат. Венедите, обясни той, ставали опасни противници и той щял да им предложи добър план, който ще възнагради всички. Идеята била да направят опит да разграбят Борнхолм. На всички било известно, че населението на този остров притежава големи богатства и тъй като повечето от воините им наскоро тръгнали на поход за Англия, очаквало се той да бъде слабо защитен. При внезапно нападение на брега щели да срещнат много слаба съпротива и със сигурност да сложат ръка на много злато, брокат и изящно изработени оръжия.

Те харесаха словата му и духовете отново се ободриха; вдигнаха котва и се отправиха към Борнхолм. Стигнаха там в ранна сутрин. Гребяха покрай източния бряг на острова в спокойно море и надигаща се мараня и търсеха подходящо място за пристан. Движенията им бяха бързи и отмерени, защото настроението им бе добро; но пазеха тишина — искаха да слязат на сушата незабелязани. Изведнъж пред себе си чуха тракане на ключове и плисък на гребла, равномерно порещи водата. Изпод мъглата се появи един-едннствен дракон, който, заобикаляйки близкия нос, се насочи към тях. Приближи, без гребците да намалят темпото си. Всички го гледаха втренчено — беше голям и представляваше красива гледка, с червена драконова глава на носа и двадесет и четири чифта гребла; доволни бяха, че няма придружител. Крок нареди на мъжете, които не гребат, да вземат оръжието и да се приготвят за нападение; очевидно щеше да има богата плячка. Но самотният кораб плаваше точно срещу тях, сякаш кормчията не бе забелязал присъствието им. На носа стоеше набит мъж с широка брада, която се виждаше под изпъкналия му шлем. Той сви ръце на фуния, допря ги до устата си и щом те приближиха, грубо изкрещя:

— Махнете се от пътя ни, иначе ще трябва да се биете!

Крок се засмя, а заедно с него и всички останали. В отговор извика:

— Виждали ли сте някога три кораба да дават път на един?

— Да, и повече от три! — нетърпеливо викна дебелият. — Обикновено мъжете отстъпват пред Стюрбьорн. Но решавайте бързо! Отстранете се или се бийте!

Крок не отговори, но мълчаливо зави настрана. Гребците спряха и самотният кораб отплава покрай тях; никой не извади меч от ножницата. Видяха как от площадката до кормчията се надигна висок млад мъж със синьо наметало и светъл мъх по брадата. Той стоеше и ги наблюдаваше със сънливи очи, а в ръката си държеше копие. Прозина се широко, пусна копието и отново се изтегна. Хората на Крок осъзнаха, че това е Бьорн Олофсон, когото обикновено наричаха Стюрбьорн, прогоненият в изгнание племенник на Ерик, кралят на Упсала, който рядко се криеше от буря н никога от битки и с когото малко мъже имаха желание да се срещнат по море. Неговият кораб продължи пътя си, размахвайки равномерно дълги гребла, и изчезна на юг в маранята. За Крок и останалите бе трудно да възвърнат предишния си бодър дух.

Те се запътиха към източните рифове, които бяха ненаселени. Там слязоха на брега, приготвиха си ядене и дълго се съвещаваха. Мнозина от тях смятаха, че е най-добре да си тръгнат за вкъщи, след като лошият късмет ги следва до Борнхолм. Островът със сигурност гъмжи от йомсвикинги, щом Стюрбьорн плава наоколо; в такъв случай за други нападатели не би останала никаква плячка. Някои казаха, че няма полза да се тръгва по море с главатар, който отстъпва пред един-единствен кораб.

В началото Крок не бе така красноречив, както обикновено; но поръча да донесат на брега бира за всички и чак след като пиха, държа окуражителна реч. От една страна, бил готов да признае, че срещата със Стюрбьорн може да се сметне за провал; но ако погледнели по иначе на нещата, имали голям късмет да попаднат на него точно тогава, защото, ако били слезли на брега и се били сблъскали с тях или с други йомсвикинги, скъпо щели да платят за това. Всички те, и най-вече хората на Стюрбьорн, били полу-берсерки[1], понякога дори меч не ги повалял; можели да секат наляво и надясно с две ръце както най-добрите воини на Листер. На пръв поглед за някой празноглавец можело да изглежда странно, че Корк не заповядал да атакуват кораба на Стюрбьорн; но той смятал нежеланието си за съвсем основателно; късмет имали, че взел толкова бързо решение. Такъв бездомен пират и изгнаник надали би натрупал достатъчно голямо богатство на едно място, та да си струва кървавите битки. И той им припомни, че не са излезли в морето да печелят празна слава, а да търсят богата плячка. Като се има предвид всичко това, сметнал за по-редно да се съобрази с общото благо, вместо да защити репутацията си на воин, и ако поразмислели, сигурно щели да се съгласят, че е постъпил като истински вожд,

Като разпръсна така изкусно сянката на отчаянието, помрачила духа на неговите другари, Крок възвърна смелостта си и продължи да ги увещава да не се връщат вкъщи. Хората от Листер, рече той, не са особено милостиви, особено жените; ще ги обсипят с мъчителни въпроси за това какво са правили, колко са спечелили и защо се връщат толкова рано. Мъж, който се гордее с доброто си име, не би се оставил доброволно на острия им присмех, ето защо предлага да отложат завръщането си, докато спечелят по-ценна плячка. Нан-важното сега е, завърши той, да останат заедно, да посрещнат неприятностите смело и решително и да поставят разумна цел за по-нататъшните си действия. Но преди да продължи, би желал да чуе мнението па мъдрите си другари.

Един предложи да отидат до земите на ливите и курите[2], където има много богатства за плячкосване, но това предложение не бе подкрепено. По-опитните мъже знаеха, че всяка година тези области се посещават от големи шведски кораби — те надали биха посрещнали топло чужденци, пристигнали там със същата цел. Друг бе чул, че единственото и най-голямо сребърно съкровище в света се намира в Готланд и искаше да си опита късмета; но някои техни другари бяха по-осведомени. Те казаха, че откакто забогатели напоследък, местните хора живеели в големи села, които могат да бъдат нападнати успешно само с голяма войска.

Тогава стана трети и се обърна към тях — бе воинът Берсе — мъдър оратор, уважаван от всички за разумните си преценки. Той каза, че източните морета са вече пренаселени и не са благодарно място за плячкосване. Прекалено много хора разграбват бреговете и островите им — сега дори венедите знаят как да се защитават. Неприятно ще бъде, ако се уплашат и се върнат вкъщи, тук е съгласен с Крок, но си струва да помислят дали да не отплават към западните земи. Той самият никога не е бил в тези области; срещнал някакви мъже на панаира миналото лято, които ходили в Англия и в Бретан с Токе Гормсон и Ярл Сигвалде и се хвалели много. Носели златни пръстени и скъпи дрехи и според разказите им големи групи викинги оставяли корабите си, закотвени в устията на франкските реки в продължение на месеци, докато теплячкосвали навътре в сушата. Често на масата им прислужвали кметове и абати, а в леглото ги забавлявали графски дъщери. Разбира се, не може да каже до каква степен тези разказвачи са се придържали към истината, но, общо взето, може да се приеме за вярно половината от това, което разказват хората от Сконе. Те самите правели впечатление на доста богати, поканили него, чужденец от Блекинге, да се присъедини към едно голямо пиршество и дори не се опитали да го окрадат, докато спи; така че историята им не може да бъде напълно измислена и освен това горе-долу се покрива с нещата, които е чувал от други места. Щом мъжете от Сконе са успели някъде, би трябвало тези от Блекинге да бъдат поне наравно с тях. Следователно, завърши той, неговото предложение е да отидат в западните земи, ако мнозинството от другарите им са на същото мнение.

Много от тях го аплодираха и се развикаха одобрително.

Други се съмняваха, че имат достатъчно провизии да стигнат до целта.

После думата отново взе Крок. Каза, че Берсе предложил точно това, което самият той смятал да постави на разискване, а за разните графски дъщери и абати, които споменал, биха получили голям откуп. Ще добави, че в Ирландия, както знаят, има най-малко сто и шестдесет крале, някои могъщи, други по-незначителни, но всички те притежават много злато и хубави жени, а войниците им се сражават, облечени в ленени дрехи, така че няма Да е трудно да ги победят. Най-много неприятности ще им създаде преминаването през Сунд[3], където може да ги нападнат местните жители от околността; но три силно въоръжени кораба, които самият Стюрбьорн не посмя да предизвика, сигурни ще сплашат и тях. Освен това в този сезон повечето викинги от областта вече ще са отплавали на запад, а и следващите няколко нощи ще са безлунни. Колкото до храната, всичко, от което се нуждаят, ще си набавят много лесно, след като веднъж успешно преплават Сунд.

До този момент моряците бяха възвърнали предишното си настроение. Казаха, че планът е добър, а Крок е най-мъдрият и най-умният от всички главатари, че с гордост откриват как изгледите за пътуване до земите на запад почти не ги тревожат, макар, доколкото си спомнят, никой кораб от родните им места да не е предприемал такова пътешествие.

Вдигнаха котва и скоро пристигнаха в Мьон. Там почиваха едно денонощие, внимателно се оглеждаха и чакаха попътен вятър. След това в бурно море тръгнаха нагоре през Сунд и същата вечер стигнаха до най-тясната му точка, без да срещнат неприятели. По-късно през нощта пуснаха котва в подветрената страна на Възвишението и решиха да слязат на брега, за да търсят провизии. Прехвърлиха се на брега тайно на три различни места. Групата на Крок има късмет — веднага попадна на някаква кошара, разположена близо до голяма къща, и успя да убие овчаря и кучето му, преди те да вдигнат тревога. Хванаха овцете и заколиха толкова, колкото можеха да вземат със себе си, но животните започнаха да блеят силно, затова Крок и хората му напрегнаха сили да си свършат работата.

Възможно най-бързо се върнаха по пътя, по който бяха дошли, като-всеки мъкнеше на раменете си по една овца. Зад себе си чуха суетенето на хората от къщата, които се бяха събудили, и скоро по следите им прегракнало завиха кучета. После от по-далеч се разнесе женски глас, който се извиси над глъчката от лай и човешки гласове: „Чакай! Стой при мен!“ Изкрещя няколко пъти:

„Орм“, а после отчаяно и пронизително извика: „Чакай!“

Хората на Крок не можеха да се движат бързо с товара си, тъй като пътеката бе стръмна, камениста, а нощта — облачна и още съвсем тъмна. Самият Крок бе последен от колоната. Носеше овцата си през рамо, а в другата ръка държаше брадва. Гледаше по възможност да не влиза в бой заради товара — не си струваше да рискува живота или крайниците си за толкова малко; ето защо подканяше хората си напред с остри думи, когато се спъваха или забавяха.

Корабът бе хвърлил котва край едни плоски скали и моряците с гребла го държаха настрани от тях. Бяха готови да отплават веднага щом Крок се върне, другите групи бяха пристигнали вече с празни ръце. Неколцина го чакаха на брега в случай, че той се нуждае от помощ. Групата бе само на няколко крачки от кораба, когато две огромни кучета се спуснаха със скокове надолу по пътеката. Едното се хвърли върху Крок, но той се извърна и го удари с брадвата: другото със страхотен скок префуча край него към мъжа отпред, събори го на земята с инерцията си и заби зъби в гърлото му. Двамина бързо приближиха и убиха кучето, но когато заедно с Крок се наведоха над ранения, видяха, че гръклянът му е съвсем разкъсан и той скоро ще умре от загуба на кръв.

В същия момент край главата на Крок извистя копие, по склона се спуснаха двама мъже и изскочиха на скалната площадка; бяха тичали толкова бързо, че всички други останаха далеч назад. Първият, който бе гологлав и не носеше шлем, а в ръце държеше къса сабя, се спъна и се просна с цялата си дължина върху скалите; две копия прелетяха над него н се забиха в другаря му. Той се строполи на земята. Но гологлавият стапа веднага; зави като вълк и се хвърли върху мъжа, който при падането му бе скочил към него с извадена сабя; повали го с удар в слепоочието. После се спусна към Крок, застанал зад гърба му. Всичко това се случи много бързо. Замахна свирепо към него, но Крок все още носеше овцата и я завъртя, за да посрещне удара, като същевременно улучи противника си по челото с опакото на брадвата. Той падна в безсъзнание Крок се надвеси над него и видя, че е още младеж — с червена коса, чип нос и бяло лице. Опипа с ръка мястото, където бе попаднала дръжката, и се увери, че черепът му не е счупен.

— Ще взема и телето заедно с овцата — рече той. — Може да гребе на мястото на този, когото уби.

Вдигнаха го, занесоха го на кораба и го хвърлиха под една седалка за гребане: после, след като всички с изключение на двамата загинали на брега се качиха на борда, отплаваха в морето. Междувременно на скалите се бе събрала огромна тълпа от преследвачи. Небето бе започнало да просвстлява. Те изпратиха по кораба няколко копия, но не улучиха нищо. Мъжете въртяха греблата с все сила, щастливи, че имат прясно месо на борда. Доста се бяха отдалечили от сушата, когато към фигурите на брега се присъедини една жена с дълга синя роба и разпиляна коса. Изтича до ръба на скалите, протегна ръце към кораба и извика нещо. Викът й достигна до тях но водата като леко шумолене. Тя остана там дълго след като бяха престанали да я чуват.

Ето така Орм, синът на Тосте, който впоследствие стана известен като Червения Орм или Орм Далечния пътешественик, тръгна на първото си пътуване по море.

[1] Берсерките били хора, които изпадали в берсеркски пристъп по време на бой, т. е. могли да минават през огън, били неуязвими за оръжие и придобивали нечовешка сила; Това състояние било близко до лудост. — Б. пр. ↑

[2] Днешна Латвия и Литва. — Б. а. ↑

[3] Сунд — географско название на пролив в Скандинавия. — Б. пр. ↑

Трета глава: КАК ХОРАТА НА КРОК ОТПЛАВАХА НА ЮГ И КАК СЕ СДОБИХА С ДОБЪР ВОДАЧ

Хората на Крок стигнаха до остров Ведер много гладни, тъй като трябваше да гребат през целия път. Застанаха на дрейф и слязоха на брега да съберат дърва и да си сготвят вкусен обяд. Там откриха само няколко стари рибари, които не се страхуваха от разбойници, защото бяха много бедни. При разрязването на овцете забелязаха колко добре са угоени и захвалиха явно превъзходните пролетни ливади на Възвишението. Нанизваха на копията си късове месо и ги протегнаха над огъня, лойта започна да цвърчи и устите им се напълниха със слюнка — ноздрите им отдавна не бяха усещали такъв съблазнителен аромат. Мнозина разказваха кога за последен път са опитвали такова вкусно ядене и всички се съгласиха, че началото на пътешествието им до западните земи е многообещаващо. След това започнаха да ядат и сокът от месото закапа по брадите им.

Орм вече бе дошъл в съзнание, но все още беше замаян и се чувствуваше зле, така че единственото, което смогваше да направи, когато слезе на брега, бе да се държи на краката си. Седна и хвана главата си с ръце, не реагираше, когато му говореха. Но се почувствува по-добре, след като повърна и пи вода. Помириса ароматното печено месо; вдигна глава като човек, който току-що се е събудил, и огледа хората около себе си. Мъжът, седнал най-близо до него, приятелски се ухили, отряза парченце от месото си и му го предложи.

— На, опитай — каза той. — Не си ял по-вкусно нещо през живота си.

— Зная качествата му — отговори Орм, — аз го произвеждам.

Взе месото, като го хвана с два пръста, но не го изяде. Замислено заразглежда всеки от насядалите в кръг мъже и рече.

— Къде е този, когото ударих? Мъртъв ли е?

— Мъртъв е — отвърна съседът му. — Но никой от присъствуващите не му бе достатъчно близък, за да ти отмъсти, така че ти ще гребеш вместо него. Греблото му е пред моето, добре ще е да станем приятели. Името ми е Токе. А твоето?

Орм каза името си и попита:

— Мъжът, когото убих, беше ли добър воин? — Както забеляза, бе малко муден — отвърна Токе — и не толкова сръчен с меча като мен. Но не мога да очаквам това от всички, аз съм най-добрият тук. Все пак той бе силен и непоколебим мъж с добро име; казваше се Але и вече два пъти бе излизал по-море. Баща му сее по дванадесет бурета ръж. Бива си те, ако можеш да гребеш като него.

Орм сякаш се ободри, като чу това, и започна да яде. Но след няколко минути попита:

— А кой ме повали?

Крок седеше близо до тях и чу въпроса му. Засмя се, вдигна брадвата, сдъвка хапката си и каза:

— Ето я момата, дето те целуна. Ако те беше ухапала, сега нямаше да питаш за името й.

Орм се втренчи в Крок с разширени очи, които сякаш никога не премигваха, после въздъхна и рече:

— Не носех шлем и не можех да си взема дъх от търчане, иначе нещата щяха да се развият по друг начин.

— Ти си едно нафукапо паленце, скониецо — каза Крок, — и мога да си представя що за войник, си. Но още си млад и ти липсва предпазливостта на добрия воин. Защото предвидливите мъже не си забравят шлема, когато се спускат навън след овцете; та ако ще да отвличат и собствените им жени. Но ти приличаш на галеник на съдбата и нищо чудно да ни донесеш щастие. Вече видяхме как на три пъти тя прояви благосклонност към теб. Първо, спъна се на скалите, когато към тебе летяха две копия; второ. Але, когото уби, няма роднини и близки приятели сред нас, за да отмъстят за него; и трето, аз не те убих, защото ми трябваше гребец да го замести. Затова вярвам, че си човек с голям късмет, следователно би бил полезен за нас. Ще ти позволя да се движиш свободно в нашата компания, ако се съгласиш да вземеш греблото на Але.

Всички решиха, че Крок е говорил убедително. Орм предъвкваше месото си замислено, после рече:

— Приемам свободата, която ми предлагаш, и макар да ми откраднахте овцете, не мисля, че трябва да се срамувам от това. Но не бих гребал като роб, защото съм от благородно потекло. Мисля се за добър воин, ако и да съм млад — убих Але, а той е бил такъв. Затова дайте ми обратно меча.

Тези думи бяха причина за дълго и сложно разискване. Някои смятаха искането на Орм за доста безразсъдно и казаха, че трябвало да се смята за щастлив, ако му подарят живота. Други отбелязаха, че самоуважението не е голям недостатък у един млад мъж и че претенциите на покровителствуваните от съдбата не може да се пренебрегват с лека ръка. Токе се разсмя. Каза, че е изумен как толкова много мъже, екипажът на цели три кораба, могат да се вълнуват от това дали едно момче носи, или не носи меч. Мъж на име Калв, който се бе изказал против молбата на Орм, поиска да се бие с него заради думите му, а Токе отговори, че с удоволствие ще го удовлетвори веднага щом приключи с чудесния бъбрек, който го занимава в момента. Но Крок им забрани да се бият за такова нещо. Накрая всичко свърши, като Орм си получи меча при условие, че бъдещето му държание ще определи дали ще го смятат за роб или за другар. Но трябваше да плати на Крок за красиво изработеното оръжие от първата си плячка в това пътешествие.

Беше излязъл лек бриз. Крок каза, че трябва да се възползуват от него, и те отплаваха. Качиха се на борда и преминаха през Категат[1] с опънати от вятъра платна. Орм се загледа назад в морето и отбеляза, че Крок има късмет — по това време иа годината из тези области били останали много малко кораби по родните места; иначе, ако познавал добре майка си, досега да е тръгнала по петите им заедно с половината жители на Възвишението.

После проми раната на главата си и изчисти засъхналата по косата кръв. Крок му каза, че с белега на челото може да се хвали пред жените. Токе намери стар кожен шлем с метална обшивка. Обясни, че не бил много ценен за тези времена; намерил го при венедите и нямал на разположение по-добър. Не би го предпазил от удар с брадва, но все пак бил повече от нищо. Орм го изпробва и реши, че ще му стане, след като отокът спадне. Благодари му и двамата разбраха, че ще станат приятели.

Заобиколиха Скаге[2] при попътен вятър и по старинния обичаи принесоха в жертва на Агир[3] и всичките му родственици овче, свинско месо и бира. След тях дълго се носеха крясъците на чайките, което те сметнаха за добра поличба. Гребаха до бреговете на Ютланд[4]. Там местността бе запустяла и по пясъка често се виждаха останки на потънали кораби. По на юг слязоха на два малки острова. Там имаше вода и храна, но нищо повече. Продължиха надолу по бреговата ивица, като почти през цялото време се радваха на попътен вятър. Настроението на мъжете, освободени от необходимостта да гребат, непрекъснато се повишаваше. Токе отбеляза, че вероятно Орм носи добро време, освен че има късмет за обикновените неща, а това е много важно и ако наистина се окаже така, той може да се надява на благополучно бъдеще. Орм се съгласи с думите му, но Крок бе на друго мнение по въпроса.

— Аз нося хубавото време — рече той, — тъй като от самото начало, много преди да дойде Орм, ни съпътствуваха добро време и попътни ветрове. Всъщност ако не бях уверен, че имам такъв късмет, не бих посмял да предприема тази експедиция. Може би не чак като мене, ама и Орм е късметлия, а колкото повече такива мъже имаме на борда, толкова по-добре за всички ни.

Берсе Мъдрия потвърди това и добави, че хората с лош късмет били най-голямото бреме.

— Човек с човек може да се бори и оръжие с оръжие; на боговете се правят жертвоприношения, срещу черна магия помагат чудеса, но на лошия късмет човек няма какво да противопостави.

За себе си Токе каза, че не знаел дали е късметлия, но винаги имал щастие при риболова. Освен това се справял с противниците си, но пък това можело да се дължи просто на силата и умението му.

— Най-много ме вълнува — продължи той — дали ще имаме късмет да награбим злато и жени в този поход. Чувал съм невероятни разкази за всички хубави неща, които имало на Запад, а май от доста време не съм видял златен пръстен или пък жена. Няма да се оплача дори ако има само сребро и жените не са принцеси, както разказваше Берсе, а просто франкски домакини; не съм много придирчив.

Крок отвърна, че се налагало да потрае още малко, колкото и да било силно желанието му, а Токе се съгласи и рече, че очевидно било така, като не изглеждало по тези места златото и жените да растат по дърветата.

Плаваха покрай брега, не се виждаше нищо освен пясък, блата и от време на време някоя рибарска колиба. Заобикаляха носове, на които стърчаха високи кръстове. Така разбраха, че са стигнали до християнските земи и франкските брегове. Мъдрите хора знаеха, че тези кръстове са били поставени от великия император Карл[5], баща на всички императори, за да прогонва северните мореплаватели далеч от земите си; но боговете на Севера се оказали по-силни от неговите.

Влязоха в заливчетата, за да се приютят от задаващата се буря и да преспят на спокойствие — водите им бяха по-солени и по-наситенозелени от тези, които познаваха досега, и се надигаха и спадаха с морските приливи и отливи. Не се виждаха кораби, нито пък хора, само тук-там имаше следи от стари сгради. Много села са процъфтявали по тези места, преди да дойдат хората от Север, по отдавна всичко бе разграбено и опустошено, така че сега човек трябваше да пътува доста дълго на юг, докато се добере до някаква по-ценна плячка.

Стигнаха до мястото, където морето между Англия и континента се стеснява; някои предложиха да обърнат към английския бряг. Знаеха, че крал Едгар[6] е умрял наскоро и наследниците му са още малолетни, поради което викингите често посещават тези земи. Но Крок и Берсе заедно с по-мъдрите от екипажа настояваха, че все пак земята на франките е най-добрата, ако успеят да стигнат достатъчно на юг. Кралят им и императорът на Германия водели спор за границата си и били във война, а за скандинавците крайбрежните области на воюващите страни винаги били добър обект за плячкосване.

Продължиха надолу покрай франкския бряг, но сега плаваха по-навътре в морето и бяха нащрек, защото минаваха близо до областите, които северните хора бяха завоювали от краля на франките. Тук по носовете и по устията на реките непрекъснато се виждаха кръстове, а още по-често се срещаха колове с набучени на тях брадати глави, които показваха нежеланието на владетелите на тези земи да посрещат по бреговете си мореплаватели от родния Север: Крок и другарите му бяха на мнение, че това е доста негостоприемно от страна на хората, които се радват на благата на тази плодородна земя, но, казаха си те, „какво може да се очаква от сконийци и сяландци“ и попитаха Орм дали няма роднини тук. Той отвърна, че доколкото знае, няма, роднините му винаги ходят в Ирландия, но ще има предвид идеята да се набучват глави върху колове, когато се върне вкъщи — от тях стават чудесни плашила, които ще пазят овцете му. Всички се разсмяха и решиха, че той си служи добре с думите и съвсем не е толкова беззащитен.

В устието на една река нападнаха от засада няколко рибарски лодки, но не намериха нищо ценно; а когато попитаха мъжете къде наоколо се намират богатите села, не изкопчиха никакъв отговор. Убиха няколко от тях, но останалите продължаваха да мълчат: пуснаха ги живи — бяха в окаян вид и не можеха да служат за гребци, а не биха донесли и печалба, ако ги продадяха като роби. Неведнъж под прикритието на нощта се промъкваха на брега, но не спечелиха нищо — хората тук живееха в големи и добре защитени села и на няколко пъти трябваше да бързат назад към корабите си, за да не ги обградят или избият. Надяваха се, че скоро ще отминат владенията на скандинавците.

Една вечер срещнаха четири дракона, които идваха от юг. Изглеждаха тежко натоварени и Крок остави корабите си да минат близо до тях, за да прецени силата на екипажа им. Беше тиха вечер и те бавно гребяха едни срещу други; непознатите поставиха на мачтата си дълъг щит, обърнат нагоре, за да покажат, че са с приятелски намерения. Хората на Крок разговаряха с тях от разстояние един хвърлей, а всеки от главатарите се мъчеше да прецени силата на другия. Чужденците казаха, че били родом от Ютланд и се връщали вкъщи след дълъг поход. Предното лято плячкосвали в Бретан със седем кораба, а после проникнали още по на юг, зимували на някакъв остров край устието на Лоара н тръгнали нагоре по реката, но сред тях избухнала страшна епидемия и сега се връщали у дома с всички кораби, за които успели да намерят сили и хора. Когато ги попитаха каква плячка носят, те отвърнаха, че мъдрите мореплаватели никога не броят богатството си, преди да го закарат непокътнато вкъщи. Можели да им кажат само, че нямат основание да се оплакват от спечеленото — явно в случая се смятаха за достатъчно силни да се защитят. В сравнение с миналото сега опасността от неуспешна експедиция била по-голяма. Това важело дори за най-южните земи, но пък този, който попаднел в някоя неразграбвана досега област на Бретан, щял да бъде щедро възнаграден за усилията.

Крок попита дали имат вино или добра бира, които искат да разменят срещу свинско н сушена риба, а междувременно се опитваше да приближи до корабите им. Силно бе изкушен да ги нападне и така с един удар да получи компенсация за всичките си неволи досега. Но ютландският капитан веднага обърна кораба си срещу техния, така че им препречи пътя. Отвърна, че предпочита да запази виното и бирата за собствените им нужди.

— Но непременно се приближете — продължи той, — ако искате да опитате нещо друго.

Крок държеше насочено копие в ръка и се колебаеше какво да предприеме, но в същия момент на един от ютландските кораби настъпи суматоха. До планшира[7] се биеха двама мъже. После, както бяха вкопчени един в Друг, те паднаха във водата. За момент потънаха и единият не се появи повече. Другият изплува на повърхността настрана от кораба и отново се гмурна, за да избегне копието, което един от мъжете хвърли по него. Хората на ютландския кораб се разкрещяха, но не отговориха, когато екипажът на Крок го попита какво става. Започваше да се смрачава и след като размениха по няколко думи, чужденците отново загребаха напред, преди Крок да вземе решение дали да се бие, или не. После Токе, който в кораба на Крог седеше точно зад Орм, на греблото на бакборда, извика:

— Я погледнете! Имам все по-голям късмет при риболова!

Една ръка се бе вкопчила в греблото му, а друга в греблото на Орм и между тях във водата изплува човешко лице с поглед, прикован в кораба. Бе много бледо, с големи очи н обрамчено с черна коса и брада.

— Какъв смелчага и при това добър плувец — възкликна един от мъжете. — Гмурнал се е под нашия кораб, за да се спаси от ютите.

— И е мъдър — каза друг, — защото е видял, че сме по-свестни от тях. Трети добави:

— Черен е като трол[8] и е жълт като мъртвец, няма вид на човек, който носи късмет. Опасно е да го взимаме на борда.

Обсъдиха всички преимущества и недостатъци по този въпрос, а някои заразпитваха човека във водата. Но той лежеше там неподвижно, премигваше с очи и здраво хванат за греблата, се полюшваше в морето. Накрая Крок нареди да го качат на борда; винаги можели да го убият, обясни той на тези, които се противопоставиха на идеята, ако събитията покажели, че това е най-разумното.

Токе и Орм изтеглиха греблата си и вдигнаха мъжа на борда; кожата му беше жълтеникава, но изглеждаше силен; беше гол до кръста, и само няколко парцала прикриваха тялото му. Краката му се огъваха и едва стоеше прав, но стисна юмрука си и го размаха към изчезващите в далечината ютски кораби, като плюеше след тях и скърцаше със зъби. Извика нещо и се просна по лице, заклатен от кораба; после скочи веднага на крака, започна да се бие в гърдите и да протяга ръце към небето, като говореше със съвсем различен тон, но никой не разбра словата му. Когато Орм остаря и разказваше преживелиците си, той твърдеше, че никога не бил чувал по-ужасяващо скърцане на зъби или пък по-жалостив и пронизителен глас от този, с който чужденецът се провиквал към небето.

Всички бяха удивени, заразпитваха го подробно кой е и какво му се с случило. Той разбираше някои неща и отговаряше на развален скандинавски. Стори им се да казва, че бил ют, че не обичал да гребе в събота и затова мразел хората, от които бил избягал. Това звучеше безсмислено и някои го сметнаха за луд. Дадоха му храна и вода; той яде лакомо от зрелия фасул и рибата, но когато му предложиха солено свинско, възмутен отказа. Крок сметна, че ще върши работа на греблата, а когато пътешествието свърши, ще го продадат изгодно. Помоли Мъдрия Берсе междувременно да се опита да схване нещо от бръщолевенето му, да получи някаква полезна информация за земите, от които идва.

Така следващите няколко дни Берсе седеше и разговаряше с чужденеца; разбираха се както могат. Берсе бе спокоен н търпелив човек, голям чревоугодник и добър поет, тръгнал но море, за да се отърве от злонравната си жена. Беше мъдър и много хитър и полека-лека успя да свърже по смисъл повечето от това, което разказа чужденецът. Ето какво обясни на Крок и останалите:

— Не е луд, въпреки че прилича на такъв; нито пък е ют, както ние смятахме. Казва, че е евреин[9]. Това бил някакъв източен народ, който убил мъжа, почитан като бог от християните. Всичко се случило много отдавна, но те още изпитвали силна омраза към евреите и с удоволствие ги избивали; не приемали за тях откуп и не проявявали никакво снизхождение. Затова повечето евреи живеели във владенията на халифа на Кордова — там човекът, когото убили, не бил смятан за бог.

Берсе добави, че и той бил чувал нещо за това; мнозина други от екипажа казаха същото. Орм знаеше, че мъжът бил закован за едно дърво, нещо, което и синовете на Рагнар Рунтавите гащи в миналото направили с църковния глава на Англия. Как християните са могли да продължат да го почитат, след като бил убит от евреите, бе неразбираемо за тях — ясно бе, че един истински бог не може да бъде умъртвен от човешка ръка. После Берсе им разказа още подробности от историята на евреина:

— Бил роб на ютите повече от година и страдал много, защото не искал да гребе в събота; богът на евреите се сърдел, ако някой работи в този ден. Но те не разбирали това, въпреки че често се опитвал да им го обясни, биели го и го държали гладен, когато отказвал да гребе. Малкото, което знае от нашия език, го научил, докато бил при тях, но когато ги споменава, ругае на родния си език, защото речникът му на скандинавски не достига. Каза, че плакал много и призовавал бога си на помощ. После. като видял нашия кораб, разбрал, че молитвите му са чути. Когато скочил зад борда, повлякъл със себе си — и човека, който най-често го биел. Помолил бога си да го закриля и да не позволи на другия да избяга. Ето защо, твърди той, копията не го улучили и намерил сили да се гмурне под нашия кораб. Колкото да го увещавам, не иска да назове името на бога си, толкова могъщо било то. Ето това разказа за ютите и за бягството си от тях. Имал да разказва още неща, които мисли, че ще ни бъдат от полза. Но голяма част от разказа му не мога да разбера добре.

Всички бяха любопитни да чуят какво друго ценно за тях има да каже евреинът. Накрая Берсе успя да схване най-същественото.

— Твърди — продължи той, — че в родината си бил богат човек. Тя била разположена във владенията на халифа на Кордова. Казва се Соломон и бил златар, освен че очевидно е голям поет. Бил отвлечен от някакъв християнски вожд от север, нападнал областта, в която живее. Той го заставил да поиска от близките си голям откуп, а след това го продал на един търговец на роби — християните не обичат да спазват обещанията си към евреите, защото те убили бога им. Когато били по море, този търговец от своя страна го препродал на други, от които пък попаднал в плен при ютите, и злочестата му съдба веднага го принудила да върти греблата в събота. Към ютите изпитвал смъртна омраза, но дори и тя била нищо в сравнение с ненавистта му към християнския вожд, който го измамил. Той бил много богат и живеел само на един ден път от морето. Евреинът казва, че с удоволствие ще ни покаже как да стигнем дотам, за да разграбим всичките му богатства, да изгорим къщата му, да му извадим очите и да го пуснем гол сред камънаците и дърветата. Твърди, че при него има богатство за всички ни.

Целият екипаж бе на мнение, че това е най-добрата новина от много време насам. Соломон, който седеше до Берсе по време на разказа и го следеше, доколкото може, със силен вик и щастлива усмивка скочи на крака и с цялата си дължина се просна на палубата пред Крок, напъха в уста кичур от брадата си и я задъвка; после сграбчи единия му крак и го сложи върху врата си, като през цялото време бръщолевеше като пиян непонятни неща.

Когато се поуспокои, започна да подбира думи от техния език и каза, че желае да служи вярно на Крок и хората му, докато те спечелят споменатите богатства, а той постигне своето отмъщение; но поиска да му обещаят, че ще му позволят лично да избоде очите на християнския вожд. Крок и Берсе решиха, че молбата му е приемлива.

Хората на всеки от трите кораба започнаха разгорещено да обсъждат думите му и настроението се повиши много. Казваха, че съдейки по преживелиците му, сам за себе си чужденецът сякаш нямал голям късмет, но пък можел на тях да донесе сполука. Токе твърдеше, че никога не бил имал по-добър улов. Отнасяха се с евреина като с приятел, намериха му малко дрехи и му дадоха да пие бира, макар да не им бе останала много в запас. Мястото, на което искаше да ги заведе, се наричаше Леон[10]. В общи линии знаеха къде се намира — надясно, между земите па франките и тези на халифа на Кордова, на около пет дни бързо плаване на юг от нос Бретон, който вече се виждаше. Отново направиха жертвоприношение на Морските хора и бяха възнаградени с попътни ветрове, с тяхна помощ излязоха в открито море.

[1] Пролив между Балтийско и Северно море. — Б. пр. ↑

[2] Най-северната точка на полуостров Ютланд, днес нос Гренен. — Б. пр. ↑

[3] Староскандинавски морски бог. — Б. пр. ↑

[4] Полуостров в Северозападна Европа, по-голямата му част е в Дания, а южната във ФРГ. — Б. пр. ↑

[5] Карл Велики (ок. 742–814) — франкски крал, виден представител на династията на Каролингите, първи император на Светената Римска империя, голям правник и покровител на църквата. — Б. пр. ↑

[6] Крал Едгар (957–975) — при него се укрепва административната уредба на държавата, процъфтяват строителството, културата. — Б. пр. ↑

[7] Профилирана греда, която минава по горния край на корабния борд. — Б. пр. ↑

[8] В скандинавския фолклор свръхестествени същества, гиганти, които живеят в пещери. — Б. пр. ↑

[9] По звучене йути (юти) и йуди (евреин) на староскандинавски са много близки. — Б. пр. ↑

[10] Област в Северозападна Испания, в миналото отделно кралство. — Б. пр. ↑

Четвърта глава: КАК ХОРАТА НА КРОК ПРИСТИГНАХА В КРАЛСТВОТО НА РАМИРО И НАПРАВИХА СПОЛУЧЛИВО НАПАДЕНИЕ

Когато Орм остаря и разказваше приключенията си, той твърдеше, че не може да се оплаче от престоя си в кораба на Крок, въпреки че се присъединил към него не по собствено желание. От получения удар в главата бе страдал само няколко дни, а с мъжете се разбираше добре и те скоро престанаха да го смятат за пленник. С благодарност се сещаха за придобитите чрез него хубави овце, а с другите си качества той бе чудесен другар за плаване. Знаеше не по-малко балади от Берсе и от майка си бе научил да ги рецитира като истински поет. Можеше още така умело да разказва измислени истории, че всички им вярваха, макар че сам признаваше Токе за по-вещ в това изкуство. Затова мъжете го ценяха като добър и умен другар, които им помагаше Да прекарват приятно дългите дни на скука, когато плаваха с попътни ветрове и почиваха на греблата.

Някои от екипажа бяха недоволни, че Крок бе тръгнал от Бретан, без да се опита да поднови запасите от прясно месо; храната на борда вече започваше да понамирисва. Свинското беше гранясало, по сушената треска имаше плесен, яденето бе развалено, хлябът червясъл, а водата киселееше. Но Крок и другите, вече участвували в подобни походи, твърдяха, че това било нещо съвсем обичайно за моряците. Орм ядеше дажбата си с апетит, макар че често в това време описваше на останалите деликатесите, с които бе свикнал вкъщи. Берсе отбеляза, че според него боговете много мъдро разпоредили, когато човек е по море, с удоволствие да яде това, което в дома си не би предложил дори на робите и кучетата, а само на свинете, иначе дългите морски пътешествия щели да бъдат направо отвратителни.

Токе пък каза, че най-много го притеснява липсата на бира. Увери ги, че не е претенциозен и когато е необходимо, стомахът му приема почти всичко, включително и обувки от тюленова кожа, стига да е придружено от хубава бира, с която да смаже гърлото си. „Ужасно е — продължи той — да си представиш живота без бира независимо дали на сушата или в морето“, и зададе доста въпроси на евреина за качеството й в страната, за която пътуваха, без обаче да получи някаква информация за това. Разказваше на останалите истории за празненства и пиянски събирания, на които е присъствувал, и съжаляваше, че тогава не е пил повече.

На втората вечер в морето излезе силен вятър и надигна голямо вълнение. Моряците бяха доволни, че небето е ясно, защото се ориентираха по звездите. Крок се колебаеше дали е разумно да излиза в безкрайната морска шир; но по-мъдрите им другари твърдяха, че колкото и на юг да отплават, винаги ще виждат земя от лявата си страна освен в Ньорва Суид[1], чиито води водеха към Рим, разположен в центъра на света Берсе каза, че онези, които плават от Норвегия за Исландия, са много по-зле, защото нямат наоколо си земя, където да се прислонят на завет, и само безбрежно море от всички страни.

Евреинът знаеше много за звездите и твърдеше, че е опитен навигатор; но се оказа безполезен, тъй като употребяваше различни наименования за небесните тела и освен това страдаше от морска болест. Същото сполетя Орм и двамата със Соломон висяха измъчени над планшира — бяха сигурни, че ще умрат. Евреинът стенеше сърцераздирателно на собствения си език в промеждутъците между повръщанията. Орм му нареди да млъкне, но той отвърна, че се моли на бога си, който е в буреносния вятър. Орм го сграбчи за врата и му каза, че въпреки ужасното състояние, в което се намира, все още има сили да го изхвърли през борда, ако продължава да вика — и без неговия бог около тях бушуват достатъчно ветрове.

Тези думи затвориха устата на Соломон и на сутринта вятърът утихна, морето се успокои н двамата се почувствуваха по-добре. Лицето на евреина бе зеленикаво, но той се усмихна приятелски на Орм — явно не му се сърдеше за предната нощ — и му посочи с пръст изгряващото над морето слънце. Каза, като с труд подбираше думите си, че това са червените криле на утринта далеч в морето и че там е неговият бог. Орм отвърна, че той, изглежда, е от тези божества, които предпочитат да стоят на почтено разстояние.

По-късно същата сутрин различиха в далечината планински очертания. Приближиха до брега, но трудно намериха тих залив, в който да пуснат котва. Евреинът каза, че тази част от крайбрежието му била непозната. Още щом слязоха, се натъкнаха на цели орди от местни жители, но те бързо се разбягаха. Хората на Крок претършуваха колибите им и се завърнаха с няколко кози, хранителни продукти и двама пленници. Запалиха огньове радостни, че са стигнали без премеждия сушата, и доволни отново да вкусят печено месо. Токе търсеше бира под дърво и камък, но успя да открие само няколко меха вино, което по неговите думи било толкова тръпчиво и кисело, че червата му се свивали, така че не можа да го изпие сам и даде остатъка на другите. Прекара вечерта в усамотение, като си пееше тъжно, а сълзите му се стичаха по брадата. Берсе ги предупреди да не го закачат, защото ставал опасен, когато се е напил до сълзи.

Соломон разпита пленниците и съобщи, че вече се намират в земята на кастилския граф и че мястото, към което ги води, е далеч на запад. Крок каза, че за да плават в тази посока, трябва да чакат други ветрове, а междувременно могат само да си почиват и да се хранят. Добави, че биха се озовали в трудно положение, ако ги нападнат силни врагове, докато вятърът духа откъм морето, или пък ако неприятелски кораби блокират изхода им от залива. Доколкото можеше, Соломон обясни, че подобна вероятност едва ли съществува, тъй като графът на Кастилия почти не разполагал с кораби, а щяло да му трябва доста време, за да събере достатъчно силна армия, с която да ги победи. Разказа им, че в миналото този граф бил могъщ владетел, но бил принуден да се подчинява на мавърския халиф на Кордова, та дори и да му плаща данък, защото сега в света нямало по-велик монарх от него освен германския император Ото и император Василий от Константинопол. Като чуха това, мъжете се разсмяха и казаха, че несъмнено евреинът говори неща, за които вярва, че са истина, но очевидно е зле информиран по въпроса. Попитаха го дали е чувал за крал Харалд от Дания и не знае ли, че няма по-могъщ владетел на света от него.

Орм беше все още изтощен от морската болест и нямаше апетит, това го безпокоеше и го караше да мисли, че страда от нещо сериозно — той непрекъснато се притесняваше за здравето си, — затова се сви пред огъня и заспа дълбоко. През нощта, когато целият лагер бе притихнал, Токе дойде и го събуди. С обляно в сълзи лице заяви, че той е единственият му приятел и ако му позволи, би желал да му изпее една песен, която в момента си е припомнил. Обясни, че в нея се разказва за две мечета и като дете я е научил на майчините си колене. Била най-хубавата песен, която някога е чувал. Като каза това, седна до Орм на земята и започна да пее. Орм пък имаше една особеност — не бе от най-общителните, когато току-що са го събудили от дълбок сън; но не протестира, само се обърна на другата страна и се опита отново да заспи.

Токе не успя да си спомни много от песента и пак посърна. Оплака се, че цяла вечер седи сам и никои не му прави компания. По най-много, каза той, го наранява това, че Орм нито веднъж не го е погледнал, за да го ободри. Досега винаги го е смятал за най-добрия си приятел, още от момента, в който за пръв път го видял. Но вече разбрал, че в крайна сметка той е само един мизерен негодник като всички други сконийци, и когато паленце като него не се държи както трябва, можеш само да му хвърлиш един як бой. Изричайки това; той се огледа наоколо за тояга; но Орм, който вече се беше разбудил напълно, седна. Токе го видя и се опита да го ритне, но още щом вдигна крак, Орм грабна от огъня една главня и я хвърли в лицето му. Както бе с едни крак във въздуха, Токе се сви, за да избегне удара, и падна по гръб. После скочи веднага с обезумяло от ярост и пребледняло лице. Орм също бе на крака и сега двамата стояха един срещу друг. Макар че нощта беше светла, виждаше се как очите на Орм искрят с опасен червен пламък. Той настървено се хвърли към Токе, който се опитваше да изтегли меча си. Преди да заспи, Орм бе оставил своя настрана и сега не бе имал време да го грабне. Токе бе едър и силен мъж, с яки бедра и огромни ръце, а Орм още не бе напълно възмъжал, въпреки че беше достатъчно силен да се справи с повечето от мъжете наоколо. С една ръка притисна в хватка врата на Токе, а с другата сграбчи дясната му китка, за да не може да извади меча; но Токе бе хванал здраво дрехите му. С рязко движение той вдигна Орм във въздуха и го просна по лице като морска звезда. Орм не разхлаби хватката си, въпреки че се чувствуваше така, сякаш гръбнакът му всеки момент ще се счупи, и като се извъртя, успя да натисне с коляно тила му. След това се хвърли назад, повличайки Токе върху себе си, напрегна всичките си сили и го обърна, притискайки го под себе си с лице в праха. Някои от другарите им вече се бяха събудили, а Берсе дотича с въже, като мърмореше, че друго не биха могли да очакват, след като са позволили на Токе да се натряска. Завързаха здраво ръцете и краката му, въпреки че той бясно се съпротивяваше. Но скоро се укроти и подвикна на Орм, че си е спомнил останалата част от песента. Започна да я пее, но Берсе го плисна с вода и той заспа.

Като се събуди на следващата сутрин и откри, че е завързан, Токе започна ужасно да ругае — изобщо не си спомняше какво се е случило. Разказаха му всичко и той беше много гузен заради държанието си. Обясни, че за нещастие става доста неприятен, когато се напие. Каза, че бирата го преобразява изцяло и сега разбира, че виното явно има същия ефект. Притеснен, попита Орм дали след ужасното му поведение предната вечер го смята за свой враг. Орм отговори отрицателно и добави, че с удоволствие би довършил двубоя по приятелски, стига Токе да пожелае това; но го помоли да обещае, че ще се въздържа от песни, защото според него стържещите звуци на козодоя и граченето на враните са далеч по-мелодични от нощните му серенади. Токе се засмя и даде дума, че ще се опита да развие способностите си в тази насока; по природа е кротък чоwек, освен когато бирата или виното го карат да пощръклее по този начин.

Всички смятаха, че Орм се е справил чудесно с положението, особено като се има предвид младостта му — малцина от тези, които са се приближавали до Токе, след като е достигнал сълзливия стадии, са се измъквали невредими. Ето защо Орм се издигна в очите на другарите си, а също и в своите собствени. След този инцидент те започнаха да го наричат Червения Орм не само заради цвета на косата му, а и защото се бе показал като мъж с характер, когото никой безпричинно не бива да предизвиква.

След няколко дни излезе благоприятен вятър и те отплаваха. Движеха се на разстояние от брега, за да избягнат опасните течения, и се насочиха на запад покрай земите на Рамиро, докато заобиколиха носа. После загребаха на юг покрай стръмния н набразден бряг, преминаха малък архипелаг, който им напомни на групата островчета край родния Блекинге[2]. Най-после стигнаха до устието на някаква река. Точно нея търсеше евреинът. Навлязоха вътре с прилива и загребаха нагоре, докато стигнаха до бента. Там слязоха и спряха да обсъдят положението. Соломон им описа предстоящото пътешествие и каза, че смели мъже като тях могат да изминат разстоянието до крепостта за по-малко от два дни. Човекът, на който искаше да отмъсти, беше един от маркграфовете[3] на Рамиро и се казваше Ордоно, по неговете думи „най-ужасният мошеник и бандит в целия християнски свят“.

Крог и Берсе го разпитаха подробно за крепостта, поискаха сведения за якостта и разположението й, за това колко е голяма армията, която я защитава. Соломон отвърна, че се намира в толкова скалиста и запустяла местност, та войската на халифа, която е предимно конница, не припарва там. Това я прави чудесно убежище за разбойници и зад стените й се крият огромни богатства. Построена е върху дъбови трупи и е защитена от земен насип, върху който има ограда от колове. Войниците й вероятно не наброяват повече от 200 души. Соломон смяташе, че сигурно няма да са особено бдителни заради изолираното й разположение; а освен това хората на маркграфа много често правят набези на юг и отсъствуват от крепостта.

Крок каза, че броят на защитниците го притеснява по-малко, отколкото насипът и оградата, защото ще им попречат да направят изненадваща атака. Някои мислеха, че ще бъде най-лесно да запалят оградата, но Берсе напомни, че пожарът може да обхване цялата крепост, а това значи, че няма да стигнат до богатствата й, каквито и да са те. Накрая решиха да се доверят на късмета си и да съставят плана на място. Споразумяха се да оставят на корабите четиридесет мъже, а другите да потеглят привечер, когато се разхлади. После теглиха жребий, за да определят кои ще останат, защото всички предпочитаха да присъствуват, когато се разпределя плячката.

Погрижиха се за оръжието си и прекараха в сън дневната жега, скрити в дъбова горичка. След това се подкрепиха с храна и пиене и щом се свечери, целият отряд, който наброяваше 136 мъже, тръгна на път. Крок вървеше начело заедно с евреина и Берсе, а останалите ги следваха. Едни носеха метални ризници, други — кожени нагръдници. Повечето бяха въоръжени с меч и копие, а някои имаха и бойни секири; всички носеха щит и шлем. Орм вървете до Токе. Той отбеляза, че след толкова седмици, прекарани на пейките за гребане, това е добра възможност да раздвижат ставите си преди боя.

Минаваха през гола пустош, в която нямаше никакъв признак па човешки живот; тези гранични области между християнското и андалузкото кралство отдавна бяха изоставени. Движеха се по северния бряг на реката и по пътя си прекосиха множество нейни притоци. Междувременно тъмнината се сгъсти и след няколко часа направиха почивка, изчаквайки да изгрее луната. После завиха на север покрай една долина; придвижваха се бързо по равния терен. Соломон се оказа добър водач — достигнаха околностите на крепостта още преди небето да просветлее. Скриха се в шубраците и пак починаха малко, взирайки се в мрачината, за да различат нещо па бледата лунна светлина. Видът на оградата ги обезсърчи — беше направена от необработени трупи с височина два пъти човешки бой, а огромната порта с укрепен свод направо вдъхваше страх.

Крок отбеляза, че лесно можели да я подпалят, но при всички случаи би предпочел да проникне вътре, без да използува огън. Все пак ако не открият друг начин, ще се наложи да струпат съчки в основата й и да ги запалят, като се надяват да не се възпламени цялата сграда. Попита дали Берсе има по-добро предложение, но той поклати глава, въздъхна и каза, че не се сеща за нищо друго, макар и той да не одобрява този метод. Соломон също не намери друго разрешение; промърмори, че трябва да се задоволи само да гледа как неверникът гори, а се е надявал на по-пълно отмъщение.

В този момент на разговора към Крок и Берсе се присламчи Токе и попита защо се бавят — започвал вече да ожаднява, а колкото по-скоро нападнели крепостта, толкова по-бързо щял да си намери нещо за пиене. Крок го осведоми, че проблемът е как да атакуват. Като чу това, Токе заяви, че ако му предоставят пет копия, ще им покаже, че е способен и на други неща, освен да гребе и да пие бира. Другите започнаха да го разпитват за плана му, но той отговори само, че ако всичко мине добре, ще им пробие път в крепостта, макар и да се наложи собствениците на копията да ги сглобяват отново, като си ги получат. Берсе, който го познаваше отдавна, им препоръча да го послушат. И така, донесоха копията, а Токе отсече върховете там, където металът се допира до дървото, така че от острието остана да стърчи къса дръжка. После обяви, че е готов да започнат. Двамата с Крок се запромъкваха тихо към крепостния вал, прикривайки се зад скали и храсти, а отзад ги следваха няколко отбрани воини. От вътрешността на крепостта пропяха петли, но иначе в нощта цареше абсолютна тишина.

Припълзяха към насипа близо до портата. Токе се изкачи до основата на оградата и заби едно от копията в процепа между два кола на разстояние няколко лакътя от земята, като го вклини здраво с въртеливо движение, използувайки цялата си сила. По-нагоре, в следващата пролука, вкара друго острие. Безшумно се увери, че и двете ще издържат тежестта, и стъпи внимателно на скъсените прътове. Постави трето, но от това положение се оказа невъзможно да го закрепи здраво, без да вдигне шум. Крок, който вече беше схванал идеята на Токе, му направи знак да слезе и прошепна, че сега ще трябва малко да почукат, дори с риск да обезпокоят съня на някои хора. После, хванал останалите две остриета в ръка, зае мястото му върху вече заздравелите стъпала и с няколко удара с опаката страна на брадвата заби копието на място. Веднага след това повтори същото с четвъртото и петото копие все по-високо нагоре по оградата. След като вклини и последното острие, се изкачи и стигна до върха й.

В този момент от крепостта се разнесоха викове, шум и суетня, пронизително засвириха рогове; но след Крок по стълбата на Токе по най-бърз начин се изкачваха и други викинги, присъединяваха се към него на върха. Вътрешната страна на оградата беше обточена с дървен мост, който служеше за площадка на стрелците. Крок и другарите му скочиха на него, сблъскаха се с няколко още сънени мъже, въоръжени с лъкове и копия, изтичали да ги пресрещнат, и ги повалиха. От земята вече ги обсипваха със стрели, даама паднаха, но Крок и останалите се затичаха по моста към портата и слязоха на земята с надеждата, че ще могат да я отворят отвътре и да пуснат другарите си. Там се развихри схватка, тъй като мнозина от защитниците на крепостта вече бяха притичали да отбраняват входа и с всяка изминала минута на помощ прииждаха нови подкрепления. Един от двадесетината мъже, последвали Крок, висеше от оградата със стрела в окото, а трима други бяха улучени при преминаването на моста. Но всички, които бяха успели да скочат невредими на земята, се групираха плътно във фаланга и с боен вик: „Напред!“ си пробиваха път с копие и меч към портата. Тук се озоваха наистина в тежко положение — беше много тъмно и враговете се трупаха както отпред, така и отзад.

Отвън в отговор се разнесе боен вик — чакащите на хълма мъже се бяха спуснали към насипа веднага щом бяха видели, че опитът да се прехвърли оградата е успял, и много от тях вече забиваха брадвите си в портата, докато други се катереха по стъпалата на Токе и скачаха вътре на помощ на другарите си. Тук се водеше ожесточено и доста хаотично сражение, трудно се разпознаваше кой е враг и кой — приятел. Крок повали неколцина с брадвата си, но после сам получи удар с тояга по врата. Нанесе го един огромен мъж с черна, сплетена на плитки брада, който, изглежда, бе водачът на защитниците. Шлемът на Крок отчасти притъпи силата на удара, но той се залюля и падна на колене. Накрая Токе и Орм успяха да си пробият път през масата от плътно преплетени хора и щитове, където копието беше напълно неизползваемо, по лепкавата н разхлъзгана от кръв земя, по която на няколко пъти едва не загубиха равновесие, и издърпаха резето на портата. Другарите им нахлуха вътре и защитниците, които не смогнаха да избягат, бяха победени и убити.

Сред християните настъпи ужасна паника, те бягаха, а смъртта буквално ги следваше по петите. Соломон, един от първите, нахлули през портата, се биеше въодушевено начело на викингите, препъвайки се в телата на убитите. Грабна някакъв меч от земята и го размаха над главата си. Крещеше през глъчката към другарите си и ги подканяше да бързат към главната постройка. Крок бе все още замаян от удара и не можеше да се изправи на крака. От мястото до портата, където лежеше, им извика да следват евреина. Много от викингите се спуснаха към къщите, които ограждаха вътрешната страна на насипа, за да утолят жаждата си или пък да търсят жени. Но повечето преследваха отстъпващите защитници чак до цитаделата, която се намираше в центъра на крепостта. Вратата й бе обградена от християни. Те се опитваха да влязат, но преди да успеят да я затворят, сред тях нахлуха преследвачите и вътре се разрази битка — нямаха друг избор, освен да се защитават. Едрият мъж със сплетената брада се биеше храбро, повали двама нападатели, но накрая бе притиснат до стената и падна на колене, тежко ранен от нанесените удари. Като го видя да се свлича, Соломон се хвърли върху му, сграбчи го за брадата и го заплю, хленчейки като пияница. Брадатият, сякаш вперил в него неразбиращ поглед, се търколи на една страна, склопи очи и умря.

Соломон започна да се жалва на висок глас как го измамили и не му дали, възможност истински да си отмъсти, как не могъл сам да убие своя враг. Щом видяха вожда си да пада, оцелелите християни престанаха да се отбраняват и се предадоха на милостта на победителите. Някои от тях те пощадиха, за да ги продадат в робство. След като добре си хапнаха месо и пийнаха вино и бира, викингите претършуваха крепостта за плячка. Бяха прекарали много седмици без жени. ето защо възникнаха спорове, когато откриха няколко, свити по ъглите. Струпаха цялата плячка на огромна камара — пари, украшения, оръжие, дрехи, брокати, ризници, принадлежности от домакинството. конски амуниции, сребърни съдове и какво ли не още — и след като я преброиха, се оказа, че надвишава и най-смелите им очаквания. Соломон им обясни, че тези съкровища са плод на многогодишно плячкосване из Андалусия. Крок, които вече бе на крака, превързал главата си с напоен във вино парцал, се радваше на гледката и единственото му притеснение беше дали на корабите ще се намери достатъчно място за всичко това. Берсе го увери, че ще успеят да го сместят.

— Никои — рече той — не се оплаква от тежестта на товара, щом собствената му плячка го кара да опъва греблата.

Остатъка от деня те прекараха в чревоугодничество и в чудесно настроение, после поспаха, а когато настъпи нощ, тръгнаха по обратния път към корабите. Всички пленници бяха тежко натоварени с плячка, а и самите те имаха доста за носене. В тъмниците на цитаделата откриха андалуски затворници, които, щом ги пуснаха, се разплакаха от щастие, но имаха прекалени окаян и немощен вид, за да пренасят товари, затова ги оставиха на свобода. Те придружиха викингите до корабите им и оттам продължиха със Соломон на юг към родината си. Викингите бяха отмъкнали няколко магарета и качен на едно от тях, Крок оглавяваше колоната с провиспали до земята крака. Зад него водеха останалите животни, натоварени с храна и бира, но техният багаж бързо се стопяваше, тъй като мъжете спираха честичко да си починат и се подкрепят.

Берсе ги подканяше напред, за да стигнат до корабите възможно нап-бързо. Страхуваше се да не ги преследват — някои от бранителите на крепостта бяха успели да избягат и може би бяха стигнали достатъчно далеч, за да потърсят помощ. Мъжете почти не обръщаха внимание на увещанията му — бяха в добро настроение и повечето от тях бяха замаяни от пиене. Орм бе взел бала коприна, бронзово огледало и висок стъклен бокал, който се оказа много неудобен за носене. А Токе бе поставил на рамото си голям дървен сандък, красиво инкрустиран и пълен с най-различни предмети. С другата ръка водеше някакво момиче, което си бе харесал и искаше да задържи колкото е възможно по-дълго. Беше в отлично разположение на духа и сподели с Орм надеждата, че то може да се окаже дъщеря на маркграфа; после пък стана меланхоличен и започна да се съмнява, че на борда ще се намери място за нея. Ходеше нестабилно от многото пиене, но девойката, която сякаш вече се бе привързала към него, внимателно го подкрепяше. Беше добре сложена и много млада. Орм призна, че не е виждал толкова хубаво момиче и че не би било зле да има късмета на Токе с жените. А той отвърна, че въпреки приятелството им не можел да я Дели с него, защото проявявал по-специален интерес и би Желал да я задържи за себе си, ако боговете проявят благоволение към него.

Най-после стигнаха до корабите. Моряците, останали на борда, засияха от щастие при вида на толкова много плячка. Предварително се бяха споразумели, че всички ще делят по равно. Мъжете изказаха благодарности на Соломон и му дадоха различни скъпи подаръци; след това той тръгна с освободените пленници — изгаряше от нетърпение да напусне християнските земи колкото е възможно по-бързо. Токе, който още не бе спрял да пие, се разплака, щом чу, че Соломон си е тръгнал. Завайка се, че сега няма кои да му помогне да разговаря с девойката. Извади меча си и бе готов да хукне след него, но Орм и останалите го укротиха, без да се наложи да употребят сила. Накрая, след като я завърза здраво за себе си, за да ме се измъкне или да не му я откраднат, докато спи, той се сгуши доволно на земята до нея.

На следващата сутрин започна разпределението на плячката, което се оказа немного лека задача. Всеки държеше да има абсолютно същия дял като останалите, но решиха Крок, Берсе, кормчиите и още един-двама да получат три пъти повече от другите. Дори тогава бе трудно да задоволят всички, въпреки че тази задача бе възложена на най-мъдрите измежду тях. Берсе каза, че до голяма степен дължат на Токе превземането на крепостта, затова той също трябва да получи троен дял; екипажът се съгласи с това. Токе пък отвърна, че предпочита да не увеличават плячката му, но да му позволят да качи момичето си на борда и да не възразяват срещу присъствието му там.

— Много искам да я заведа с мен вкъщи — рече той, — макар че не съм съвсем сигурен дали е дъщеря на маркграфа. Вече се разбираме чудесно и съм уверен, че като научи езика ни и можем да водим разговор, ще бъде още по-добре.

Берсе отбеляза, че това може да се окаже не особено бляскава перспектива за Токе. Корабите ще са така натоварени с плячка, добави Крок, че макар да са загубили в боя единадесет мъже, се съмнява да й намерят място на борда. Нещо повече, при това положение сигурно ще се наложи да оставят някои по-незначителни предмети.

Токе се изправи, вдигна девойката на раменете си и накара всички да я разгледат добре, да видят колко е красива, какво хубаво тяло има.

— Няма съмнение — продължи той, — че е в състояние да възбуди страстите на всеки мъж. Хайде, ако някой от вас я желае, с удоволствие ще се бия с него, тук на място, с меч или с брадва — с каквото оръжие си избере. Победителят ще задържи момичето, а онзи, който умре, ще облекчи товара на кораба повече, отколкото тя би натежала. По такъв начин съвсем честно ще могат да я взема.

С една ръка девойката се държеше здраво за брадата на Токе; поруменя, замърда с крака и закри с другата ръка очите си. После я свали и сякаш се наслаждаваше на мъжките погледи. Съгласиха се, че предложението на Токе е хитро измислено, но никои не пожела да се бие — всички го харесваха, а и се страхуваха от него — беше силен и умееше да върти оръжието.

След като разделиха цялата плячка и я натовариха, те решиха, че Токе може да качи момичето при Крок, макар корабът му да беше претъпкан — заслужаваше тази награда заради участието си в щурмуването на крепостта. После обсъдиха обратния път. Решиха, че ако времето е лошо, ще се движат покрай бреговете на Астурия и Франкските земи. В противен случай щяха да се опитат да стигнат до Ирландия и оттам да продължат за родината, заобикаляйки Шотландските острови. С плячката, която носеха, биха поели излишен риск да плават в открито море, където можеха да срещнат други кораби.

Ядоха и пиха до насита, сега имаха големи запаси, дори повече, отколкото можеха да вземат със себе си. Мъжете бяха радостно възбудени, говореха какво ще си купят с новопридобитото богатство, когато се върнат у дома. Крок вече се бе възстановил, но капитанът на един от другите кораби беше загинал при крепостта и Берсе зае неговото място. Токе и Орм седнаха отново на веслата си в кораба на Крок и загребаха с лекота по течението. Токе зорко наблюдаваше девойката, която повечето време седеше до него; внимаваше да не би някой да приближи до нея, без да има причина за това.

[1] Гибралтарския пролив. — Б. а. ↑

[2] Област в Югоизточна Швеция. — Б. пр. ↑

[3] Титла на немски князе, която е по-висока от граф или маркиз. — Б. пр. ↑

Пета глава: КАК КЪСМЕТЪТ НА КРОК СЕ ОБЪРНА НА ДВА. ПЪТИ И КАК ОРМ СТАНА ЛЕВАК

Стигнаха устието на реката при отлив и поднесоха дарове на боговете — мях с вино и гърне с месо — за щастливо завръщане. После опънаха платната, прибраха веслата и гонени от лек вятър, излязоха в широкия залив. Тежко натоварени, корабите бяха легнали ниско във водата и се придвижваха бавно. Крок отбеляза, че ще трябва да гребат, докато ги заболят ръцете, ако искат да видят отново родния бряг. По-късно, вече остарял, Орм твърдеше, че от всичко, което бил чувал през живота си, тия думи му донесли най-много нещастия — от този момент нататък добрият късмет на Крок внезапно се обърнал, сякаш някой бог чул словата му и решил наистина да го превърне в пророк.

Откъм южния край на залива изникнаха седем кораба; плаваха на север, но щом забелязаха викингите, свърнаха навътре и бързо започнаха да приближават, порейки водата чевръсто с греблата си. Хората на Крок не бяха виждали подобни съдове — дълги и ниски; движеха се леко и бяха пълни с въоръжени мъже, които имаха черни бради и странни покрития на шлемовете. Гребците, по двама на весло, бяха голи, с лъскава, кафеникавочерна кожа. Приближаваха към тях с дрезгави крясъци и пронизително думкане на малки барабани.

Трите кораба на Крок веднага се подредиха в една редица, придържайки се плътно, до брега, за да не могат да ги обградят. На Крок не му се щеше да даде заповед за сваляне на платната; твърдеше, че ако излезе вятър, ще имат голяма полза от тях. Токе побърза да скрие момичето сред балите плячка, натрупа ги около него, та дори и. отгоре му, за да го предпази от копня и стрели. Орм му помогна. После двамата заеха местата си на планшира заедно с останалите. Орм вече бе успял да се въоръжи добре — от крепостта се беше снабдил с ризница, щит и здрав шлем. Един от моряците, застанал наблизо, се чудеше дали непознатите са християни, дошли да търсят отмъщение. Орм смяташе, че е по-вероятно да са хора на халифа, защото по щитовете и знамената им не се виждаха кръстове. Токе пък с радост сподели, че е успял да утоли жаждата си, преди боят да започне, защото предполагал, че сега щяло доста да се сгорещи.

— И онези от нас, които оцелеят, ще имат какво да разказват на децата си. У тия хора има нещо дивашко, а са и далеч повече от нас.

Чужденците бяха вече съвсем близо и обсипваха викингите с дъжд от стрели. Управляваха корабите си много умело, прокрадваха се около тях и ги нападаха от всички страни. Корабът на Берсе беше непосредствено до брега и него не успяха да обкръжат, но този на Крок бе най-отдясно и най-навътре, затова там веднага се разрази ожесточен бой. Двама противници го притиснаха откъм морето, застанаха един до друг и така закачиха трите кораба с вериги и железни куки, образувайки мост. Мъжете от най-външния с диви викове се прехвърлиха през средния и нахлуха на викингския дракон. Прииждаха на огромни тълпи и се биеха умело и настървено — скоро Крок с кораба си, вече потънал доста ниско във водата, изостана унило зад двамата си другари. След това още един противник успя да се промъкне под носа му и го взе на абордаж откъм брега. Положението сега беше такова: драконът на Берсе и третият от викингските кораби успяха да се измъкнат от залива, макар че ги преследваха четирима противници и те с всичка сила се мъчеха да ги отблъснат, а корабът на Крок съвсем сам се бореше с трима. В този момент излезе вятър и двата дракона на Берсе се отдалечиха още повече от брега; на палубите им се водеха ожесточени боеве, а след тях във водата оставаха широки кървави дири.

Но моряците на Крок нямаха време да се безпокоят за другарите си, на собствения си гръб имаха повече противници, отколкото можеха да отблъснат. От едната страна на планшира се бяха прехвърлили толкова много врагове, че корабът се бе наклонил застрашително и имаше опасност да потъне. Макар че много нападатели бяха посечени и падаха в морето или обратно на собствения си кораб, голяма част от тях останаха на борда и други им идваха на помощ от всички страни. Крок се биеше храбро, бързо секваха бойните викове на тези, които го предизвикваха. Но скоро трябваше да признае, че противникът далеч ги превъзхожда по численост. Тогава той захвърли шита, втурна се към планшира и хванал меча с две ръце, замахна и отсече веригите, които ги приковаваха към вражеския кораб. Но мъжът, който току-що беше повалил, го сграбчи за крака, а същевременно копие прониза рамото му. Крок се просна с главата напред върху противниковата палуба — веднага го обградиха, плениха го и го завързаха здраво.

Сдед това мнозина от неговите мъже паднаха убити, макар че се защитаваха до последния дъх. Накрая чужденците превзеха целия кораб, останаха само неколцина, изтласкани в предната му част, сред които бяха Токе и Орм. Бедрото на Токе бе пронизано от стрела, но той успяваше да се държи на крака, а Орм бе ударен в челото и едва виждаше от кръвта, която се стичаше в очите му. И двамата бяха съвсем изтощени. Мечът на Токе се пречупи в розетката на един щит, но отстъпвайки, кракът му се блъсна в буренцето с вино, което бяха взели от крепостта и складирали на носа. Той захвърли дръжката на счупеното оръжие, грабна с две ръце бъчвата и я вдигна над главата си.

— Това няма да отиде на вятъра — прошепна той и я запрати по най-близките нападатели; тя премаза двамина и повали още няколко, които се строполиха върху им.

После викна на Орм и останалите, че повече няма какво да правят на кораба, и пръв скочи с главата напред в морето с надеждата, че ще се добере до брега. Орм к всички, които успяха да се освободят от противника, го последваха. След тях се изсипа дъжд от стрели и копия; двама бяха улучени. Орм се гмурна, излезе на повърхността и заплува с всички сили; но, както често отбелязваше на старини, едва ли съществува по-трудно нещо от това да плуваш с ризница, и то тясна, когато си много уморен. Скоро нито Токе, нито Орм имаха сили да продължат; вече потъваха, когато един вражески кораб ги застигна. Издърпаха ги на борда и ги завързаха здраво, без двамата да могат да окажат някаква съпротива.

Така викингите загубиха битката; победителите се отправиха към брега, за да погребат мъртвите си и да разгледат спечелената плячка. Изчистиха палубите на завладения кораб, изхвърлиха труповете в морето и започнаха да се ровят из товара му, а пленниците заведоха на брега. Там, под строга охрана, те седнаха на плажа със завързани ръце. Бяха деветима, всичките ранени. Чакаха смъртта, мълчаливо загледани в морето. Нямаше следа нито от кораба на Берсе, нито от неговите преследвачи.

Токе въздъхна и започна да си мърмори. После подхвана:

Жаждата си с вкусна бира

утолявах — вече край:

медовината на Валхол[1]

скоро ще опитам май.

Орм лежеше по гръб и гледаше небето с широко отворени очи. Той отвърна:

В оня дом, където съм израснал аз, щях да си похапвам мляко в тоя час.

Но най-много от всички страдаше Крок. Още от самото начало на похода той се смяташе за късметлия и за герой — а сега виждаше как щастието му с всеки изминал час се руши. Наблюдаваше как хвърлят от борда на кораба, който доскоро бе негов, телата на убитите му другари и каза:

Със своя тежък труд моряците, пребродили морето все на път, една награда си спечелиха -беди и ранна, недостойна смърт.

Токе се обади, че било невероятно съвпадение да открият трима поети сред толкова малка група от хора.

— Макар и да не сте съвсем на моето ниво, не унивайте! — добави той. — Помнете, че поетите пият от най-големия рог на пиршеството на боговете.

В този момент от кораба се разнесе пронизителен писък, а след това се надигна страшна олелия — очевидно чужденците бяха открили девойката на Токе в скривалището й. Доведоха я на брега. Изглежда, възникна спор кой да я притежава, защото неколцина мъже започнаха да се разправят с писклив глас, а черните им бради мърдаха нагоре-надолу. Токе промълви:

— Сега враните се карат кой да вземе кокошката, а в това време соколът се грижи за счупеното си крило.

Изведоха момичето пред водача на чужденците — дебел мъж с прошарена брада и златни халки на ушите, облечен в червена наметка; в ръката си държеше сребърен чук с дълга бяла дръжка. Той заразглежда девойката, поглаждайки брадата си, после й заговори; двамата явно приказваха на един и същи език. Момичето държа дълга реч, като няколко пъти посочи към пленниците; но на два от въпросите, които той й зададе, също показвайки към тях, тя отговори с отрицателен жест и поклащане на глава. Водачът кимна и й нареди нещо, което тя сякаш не желаеше да изпълни, защото простря ръце към небето и извика, но той повтори заповедта с още по-строг глас и девойката се подчини — съблече дрехите си и застана гола пред него. Всички мъже наоколо започнаха да въздишат, подръпваха брадите си и шепнеха захласнато — от глава до пети тя беше неописуемо красива. Главатарят на чужденците я накара да се обърне — разгледа я внимателно, опипа дългата й кафява коса, докосна кожата й. После се изправи и допря до корема, гърдите и устните й пръстена с печат, който носеше на показалеца. След това каза нещо на хората си, свали червената наметка и я уви около нея. Щом чуха думите му, всички опряха длани на челото си и се поклониха, шепнейки раболепно. Девойката се облече отново, но задържа наметалото; дадоха й да яде и да пие и всички се отнасяха с уважение към нея.

Пленниците гледаха мълчаливо всичко това, а когато я загърнаха в наметката и й предложиха храна и пиене, Орм отбеляза, че според него тя е извадила най-голям късмет от целия екипаж па Крок. Токе се съгласи и добави, че за него е мъчително да я види за пръв път в цялата и хубост чак сега, когато вече принадлежи другиму. Имал малко време да бъде с нея и винаги трябвало да бърза, а сега му се ревяло, като си помисли, че никога няма да може да счупи главата на тоя шкембест сивобрадко, който измърсил тялото й с мазните си пръсти.

— Единствената ми надежда е, че старикът няма дълго да й се наслаждава. Още щом я видях, разбрах, че е умна и има безпогрешен вкус, макар че не можехме да се разбираме добре. Затова мисля, че няма да мине много време, и тя ще разпори корема на тоя стар пръч.

През цялото време Крок седеше, потънал в мълчание и потиснат от злата си участ. Беше се обърнал с лице към морето, без да проявява интерес към това, което се разиграва на брега. В този момент той изведнъж изкрещя, а чужденците започнаха да бърборят възбудено помежду си — в далечния край на залива се появиха четири кораба, които гребяха към сушата. Много скоро видяха, че единият бе легнал доста ниско във водата — беше тежко пострадал, централната част на единия планшир бе смачкана навътре и много от греблата бяха счупени.

При тази гледка пленниците, макар и потиснати от сполетялата ги беда и омаломощени от рани и жажда, се развикаха и избухнаха в жизнерадостен смях. Веднага се досетиха, че щом в открито море е задухал вятър, врагът е останал само с три здрави кораба и е бил принуден да прекрати боя, а Берсе е успял да го разбие и е поел обратно заедно с повредения кораб. Някои започнаха да хранят надежда, че Берсе ще се върне и ще ги спаси. Но Крок им каза:

— Загубил е много хора. Последното, което видях, бе, че корабът му е пълен с врагове и там се води ожесточен бой. Освен това сигурно се е досетил, че малцина от нас са останали живи, след като не ни е видял да излизаме от залива. Най-вероятно ще се опита с оцелелите от екипажа да стигне до родината с двата кораба или, ако няма достатъчно хора, само с единия от тях. Но ако се добере до Блекинге, макар и с един кораб, историята за похода на Крок ще обиколи Листерланд и ще се помни с години. Сега тия сигурно ще ни убият, ще се ядосат още повече, като разберат, че двата дракона са се измъкнали от лапите им.

Тук обаче пророчеството на Крок не се сбъдна. Нахраниха ги и ги напоиха, а някакъв мъж прегледа раните им — стана ясно, че ще ги направят роби. Някои смятаха, че робството е по-добро от смъртта, но други подозираха, че тази участ ще е далеч по-тежка за тях. Чуждестранният главатар заповяда на робите си да слязат на брега и да разговарят с викингите. Те бяха събрани от най-различни земи и говореха на множество неизвестни езици, но пленниците не разбираха нито един от тях. Чужденците останаха тук няколко дни, за да поправят повредения кораб.

Мнозина от гребците на кораба били убити, когато Берсе се врязал в него, затова сега на тяхно място сложиха викингите. Те бяха свикнали да гребат и отначало работа не им изглеждаше много тежка, още повече, че седяха по двама на гребло. Но трябваше да стоят почти голи и те се срамуваха от това, а единият им крак беше окован. Кожата им бе снежнобяла в сравнение с тази на останалите роби и гърбовете им така изгоряха от слънцето, че всеки изгрев беше ново изтезание за тях. Но след време почерняха като другите и престанаха да броят дните. Съзнаваха само, че гребат и спят, усещаха глад и жажда, пиеха, ядяха и отново сядаха на греблата, докато накрая стигнаха дотам, че изтощени след някой необичайно тежък ден, заспиваха на веслата и в съня си продължаваха да ги въртят, без да губят ритъма и без да има нужда надзирателят да ги буди с камшика си. Това показваше, че са се превърнали в истински корабни роби.

Гребяха в жега и проливен дъжд, а понякога в приятна хладина, но никога не страдаха от студ. Бяха роби на халифа, но не знаеха къде отиват или каква е крайната цел на този труд. Минаваха край стръмни брегове и богати низини, с мъка се придвижваха нагоре по пълноводни и бързотечнн реки, по чиито брегове виждаха мъже с кафяв или черен цвят на кожата, а тук-там. но винаги от разстояние, и забулени жени. Прекосиха Ньорва Сунд и стигнаха до най-отдалечените краища на халифата, посетиха множество богати острови и красиви градове, чиито имена не знаеха. Спираха в огромни пристанища — на сушата ги затваряха в специални постройки, докато дойде време да отплават отново. Преследваха чуждестранни кораби, гребяха с всичка сила и сърцата им щяха да се пръснат — лежаха без дъх на палубата, а над главите им се развихряха ожесточени битки, които те нямаха сили да наблюдават.

За тях не съществуваше ни скръб, ни надежда, не се молеха на ничий бог — бяха прекалено заети да въртят греблата и да си отварят очите за мъжа, който ги надзираваше. Мразеха го до болка, щом замахнеше към тях с камшика, но ненавистта им се засилваше още повече, когато душата им излизаше от напрежение, а той се разхождаше сред тях и пъхаше в устите им големи залъци хляб, напоен с вино — тогава знаеха, че ще трябва дълго да гребат без почивка, до пълно изтощение. Не разбираха какво им говори, но скоро се научиха по тона му да определят с колко камшични удара смята да ги възнагради и за най-малкото провинение. Единствената им надежда беше, че краят му ще бъде мъчителен, че ще умре с преризан гръклян или с окървавен и съдран до кости гръб.

Когато остаря, Орм казваше, че този период от живота му изглеждал дълъг по времетраене, но бил кратък за разказване, защото дните си приличали толкова много, че в известен смисъл времето сякаш било спряло за тях. Само някои признаци показваха, че всъщност то тече — един от тях беше брадата му. В началото, когато стана роб, бе иай-млад от всички и беше голобрад. Скоро тя започна да расте, беше дори по-червена от косата му и постепенно стана толкова дълга, че когато се привеждаше над греблото, тя се закачаше в дръжката му. Но повече не порасна — ударът на греблото му я подкъсяваше непрекъснато. Според Орм от всички начини да си подстрижеш брадата, този бе най-неприятният.

Вторият признак беше телесната му сила. Когато попадна в робство, беше вече доста заякнал, свикнал бе да гребе в кораба на Крок. Но робът се труди по-напрегнато от свободния човек; усиленото гребане го измъчваше ужасно и през първите няколко седмици понякога му прилошаваше и се чувствуваше замаян. Виждаше как някои от другарите му не издържат, как по брадите им потича кървава пяна. Те се свличаха по гръб със сгърчени тела и умираха, а след това ги изхвърляха зад борда. Орм знаеше, че има само две възможности: или да гребе заедно с останалите, дори ако това означава смърт за него, или да усети по гърба си целувката на камшика. Твърдеше, че предпочита първото, макар да не му е леко — веднъж, в самото начало, бе опитал бича. Знаеше, че няма. да се примири с него; че ще го обземе такава луда ярост, която непременно ще му навлече смъртно наказание. Затова гребеше до пълно изтощение, дори когато погледът му се замъгляваше от изтощение, а ръцете и гърбът му пареха от болка. Но след няколко седмици откри, че е престанал да чувствува умората си. Беше заякнал, дори трябваше да внимава да не строши греблото, когато напрегне мишци — сега то бе като пръчица в ръцете му, а едно счупено весло би довело до неприятен удар с камшика. През всичките години, които прекара като корабен роб на халифа, Орм седеше на бакборта — това означава, че греблото му се падаше отдясно и напрежението при удар поемаше лявата ръка. Оттогава чак до края на живота си той винаги държеше с нея меча и другите оръжия, само копието хвърляше с дясната. Тази невероятна сила, придобита в годините на робски труд, той не загуби цял живот; запазил я бе до голяма степен на старини.

Но освен брадата и силните мускули имаше още един признак, който да му напомня, че времето тече — откри, че постепенно започва да разбира по малко от непонятните езици, които чуваше наоколо си. Отначало тук-таме по една дума, а после — много повече. Някои от пленниците идваха от земи, разположени далеч на юг или на изток — техният говор наподобяваше кучешки лай и само те си го разбираха. Други бяха от християнските земи на север и използуваха тамошните наречия. Мнозина бяха андалусци, превърнати в роби — пирати, бунтовници или хора, разгневили халифа, защото са проповядвали учения, насочени срещу Аллаха и Пророка. Те, както и господарите им, говореха арабски. Надзирателят с камшика си служеше със същия език и тъй като всички роби държаха да разбират какво се иска от тях, без да си дава особен труд, той се оказа най-добрият учител на Орм.

Арабският бе труден за разбиране и още по-труден за говорене — състоеше се от гърлени звуци, които се учленяват дълбоко в трахеята и невероятно приличаше на волско сумтене или пък на жабешко квакане. Орм и другарите му така и не престанаха да се чудят защо тия чужденци са решили да си дават такъв труд и да произнасят тия сложни звуци, вместо да говорят простичко и естествено, както правеха те на север. Оказа се, че Орм най-бързо от всички усвоява езика — донякъде може би, защото бе по-млад, а също и защото винаги бе проявявал склонност да произнася трудните и непознати думи, които се срещаха в старинните балади, дори когато не разбираше значението им.

Стана така, че Орм пръв започна да разбира какво им говорят и беше единственият, който можеше с дума или две да отговори. Затова той се превърна в говорител и преводач на своите другари; към него отправяха всички заповеди. Освен това как да е успя да зададе доста въпроси и да разбере много неща от останалите роби, които говореха арабски и бяха по-осведомени. Така, макар да беше най-младият от викингите и роб като всички други, започнаха да го смятат за техен водач — нито Крок, нито Токе успяха да научат и дума от този странен език. След години Орм все казваше, че когато си в чужда страна, след късмета, силата и умението да се биеш няма по-полезно нещо от способността да учиш езици.

На кораба имаше петдесетина войници, а робите бяха седемдесет и двама — за осемнадесетте чифта гребла. Често по банките шепнешком обсъждаха възможността да се освободят от веригите, да надвият пазачите и да се отърват от робство. Но оковите бяха яки, наблюдаваха ги внимателно и винаги ги поставяха под охрана, ако бяха на котва в някое пристанище. Дори когато воюваха с вражески кораби, част от войниците неотлъчно следяха робите — имаха заповед да убият всеки, който прояви непокорство. На брега, когато ги сваляха в големите военни пристанища на халифа, ги затваряха в специални постройки за роби, докато дойде време да отплават отново. Непрекъснато бяха под. стража и не им позволяваха да се събират на големи групи. Единственото бъдеще за тях бе да гребат, докато имат и искрица живот в тялото си, или пък до момента, в който някой неприятелски кораб случайно успее да плени техния и да ги освободи. Но флотата на халифа беше огромна, тя винаги побеждаваше и на тази възможност едва ли можеше да се разчита. Робите, които се бунтуваха или изливаха омразата си с ругатни, бяха пребивани до смърт с камшик или хвърляни зад борда. Понякога, ако провинилият се беше силен мъж, само го кастрираха и го връщаха обратно на греблото. И макар че на робите не се позволяваше и да припарят до жена, това се смяташе за възможно най-тежкото наказание.

Когато на стари години Орм разказваше за робството си на галерата, той все още помнеше мястото на всеки викинг в кораба, както и на повечето роби. Разказвайки, той пренасяше слушателите си от гребло на гребло, описваше характера на всеки поотделно н отбелязваше кой е получавал най-много удари с камшика. Твърдеше, че не му е трудно да си спомни тези неща, защото в съня си често се връща на кораба, вижда как изподраните гърбове се напрягат, чува стенанията на мъжете, когато с последни сили опъват греблата, и винаги долавя откъм гърба си приближаващите стъпки на надзирателя. Добре, че леглото му беше майсторска изработка, иначе щеше да стане на парчета, когато се вкопчваше в дъските и усилено гребеше насън. Често казваше, че на света няма по-голяма радост от това да се събудиш след тякава нощ и да откриеш, че всичко е било само сън.

Крок седеше три гребла пред Орм, също от страната на бакборта, сега той беше много променен. Орм и останалите знаеха, че понася съдбата на корабен роб още по-тежко — беше човек, свикнал да командува, и винаги бе вярвал, че е късметлия. Много мълчалив, той почти не отговаряше, когато съседите му го заприказваха. Какъвто беше силен, за него не бе проблем да се справя с работата си, но винаги гребеше сякаш в полусън, потънал в размишления за съвсем други неща. Постепенно ударът му се забавяше, той губеше ритъм и надзирателят жестоко го биеше с камшика, но никога не го чуха да извика или да изругае под нос. Дръпваше здраво греблото и влизаше в такт, а погледът му замислено проследяваше мъжа с камшика, сякаш гледаше някоя досадна оса, която не може да улови.

Крок делеше греблото с един мъж на име Гуне. Той се оплакваше много, че заради Крок го налагат често с камшика, но водачът не обръщаше никакво внимание на жалбите му. Най-после веднъж, когато надзирателят бе набил жестоко и двамата и протестите и омразата на Гуне бяха особено силни, Крок се обърна към него и сякаш забелязвайки за пръв път присъствието му, рече:

— Трай, Гуне. Няма да се наложи да ме понасяш дълго. Аз съм водач, не съм роден да служа на други. Имам да свърша само още едно нещо на тоя свят, ако съдбата не ме изостави и ми позволи да изпълня задачата си.

Повече не отрони нито дума, не обясни какво смята да прави и Гуне не успя да измъкне нищо друго от него.

Точно пред Орм седяха двама мъже. Хале и Огмунд. Те често си приказваха за добрите стари времена, за гозбите, бирата и хубавите момичета у дома на север. Измисляха какви ли не видове смърт за надзирателя, но никога не намериха начин да ги приложат на практика. Орм пък седеше с тъмнокож чужденец, комуто като наказание за някакво провинение бяха отрязали езика.. Беше добър гребец и рядко го биеха, но Орм би предпочел да е до някой от своите сънародници или поне до човек, с когото може да си поговори. Най-ужасното за него бе, че съседът му, неспособен да приказва, в замяна кашляше непрекъснато — по-страшна кашлица Орм не беше чувал досега — лицето му посивяваше, той започваше да преглъща като риба на сухо и изобщо имаше толкова нещастен и измъчен вид, че изглеждаше невъзможно да остане жив. Това пък стана причина Орм да се притеснява за собственото си здраве. Не че ценеше особено живота си като корабен роб, но не му се щеше да го отнесе някаква си кашлица — гледката, която представляваше мъжът с отрязания език, го беше убедила в това. Колкото повече мислеше за вероятността да умре по този начин, толкова повече униваше духът му. Съжаляваше, че Токе не седи по-наблизо.

Другарят му гребеше няколко места по-назад, така че те рядко имаха възможност да разговарят; това ставаше само когато ги водеха на брега или обратно на кораба. В постройките за роби ги набутваха в тесни килийки на групички по четирима, подредени според местата им на кораба. Токе вече бе възвърнал част от предишното си весело настроение, все още намираше на какво да се посмее, макар че обикновено се дърлеше с Туме, съседа си по гребло. Според Токе той гребеше по-малко и ядеше повече, отколкото му се полага. Викингът съчиняваше обидни памфлети, някои за съседа си, други за надзирателя, и ги тананикаше като песнички, докато гребат, така че Орм и останалите да ги чуят.

Повечето време обаче мислите му бяха заети с планове за бягство. Първия път, когато двамата с Орм успяха да разменят няколко думи, той му прошепна, че е разработил почти докрай една чудесна система. Имал нужда само от парченце желязо. С него можел да разбие веригата на глезена си някоя тъмна нощ, когато корабът е на пристан и всички освен пазачите спят. След това щял да подаде желязото на останалите викнги и всеки от тях тихичко можел да стори същото. Щом се освободят, в тъмното щели да удушат охраната, без да вдигат шум, и да вземат оръжието й; така нямало да бъдат беззащитни, когато слязат на брега.

Орм отвърна, че идеята му харесва, но е съвсем неприложима. Щял с удоволствие да помогне, когато душат пазачите, ако се стигнело дотам, но той се съмнявал в това. Къде щели да намерят подходящо желязо и как, голи мъже като тях, които винаги са под строго наблюдение, щели да го вмъкнат на борда, без да ги забележат? Токе въздъхна и призна, че тези трудности изискват сериозно обмисляне, но не може да се сети за нещо по-добро; трябва просто да чакат да им се представи някоя възможност.

Той успя да поговори тайно с Крок и му обясни плана си, но Крок слушаше разсеяно и не прояви никакъв интерес или ентусиазъм.

Скоро след това корабът спря на сух док в едно от пристанищата на халифа, за да го изстържат и насмолят. На много от робите, оковани по двойки, бе заповядано да помагат при тая работа. Скандинавците, които разбираха от морски съдове, бяха сред тях. Пазеше ги въоръжена охрана. Надзирателят с камшика правеше обиколките си и ги подканяше да работят по-бързо, а двама телохранители с мечове и лъкове го следваха навсякъде. Близо до кораба беше поставен голям казан с вряла смола, а до него варел с вода за робите.

Крок и Гуне тъкмо пиеха от него, когато до тях приближи един роб, подхванал с ръка съседа си, който бе стъпил накриво, докато работили, навехнал крака си и сега не можеше да прекрачи. Помогнаха му да се наведе и той започна да пие, а надзирателят пристигна веднага да види какво става. Пострадалият лежеше настрана и стенеше; мъжът с камшика помисли, че се преструва, и го перна с бича, за да го вдигне на крака, но той не помръдна. Всички бяха вперили очи в него.

Крок бе застанал няколко крачки по-назад от другата страна на варела. Той се завъртя към тях и повлече Гуне след себе си. Изведнъж сякаш цялата му предишна апатия се стопи. Щом приближи достатъчно и видя, че веригата е отпусната, хвърли се напред, сграбчи надзирателя за колана и за врата и го вдигна над главата си. Онзи изкрещя ужасен, а най-близкият пазач от охраната се обърна и прониза Крок с меча си, но той сякаш не усети удара. Направи две крачки встрани и метна надзирателя с главата надолу в горещата смола. В същия момент пазачът го удари с меча си по главата. Той се олюля, но очите му продължаваха да гледат втренчено тази част от тялото, която не бе потънала в казана. Изсмя се и каза:

— Ето че късметът ми отново се обърна. — Падна на земята и умря.

Всички роби нададоха радостни възгласи, като видяха смъртта на мъжа с камшика, но задоволството на викингите бе примесено със скръб. През следващите няколко месеца те често си спомняха за постъпката на Крок и за последните му думи. Всички смятаха, че е умрял достойно, като истински водач. Надяваха се, че надзирателят е живял достатъчно дълго в казана и си е получил заслуженото във врящата смола. Токе съчини една строфа в негова чест:

Изпати надзирателят по-зле,

отколкото от удар с бич дори;

във ваната на морските коне

потъна и добре се изгори.

А Крок, по волята на участ зла

превърнат в роб на чуждите гребла,

се отърва от своята беда

и оттогава е на свобода.

Когато отплаваха, имаха вече нов надзирател, но, изглежда, той си беше взел бележка от съдбата на своя предшественик, защото не се развихряше много с камшика.

[1] В скандинавската митология Валхол е голямата зала, в която върховният бог Один приема душите на падналите герои и пирува с тях. — Б. пр. ↑

Шеста глава: ЗА ЕВРЕИНА СОЛОМОН И ГОСПОДАРКАТА ЗУБАЙДА И ЗА ТОВА КАК ОРМ СЕ СДОБИ С МЕЧА СИ СИНИЯ ЕЗИК

Мъжът без език, който седеше до Орм, ставаше все по-зле, докато накрая съвсем не можеше да гребе; затова, когато корабът пусна котва по на юг, в едно военно пристанище на халифа, наречено Малага, го заведоха на брега и изчакаха да доведат друг на негово място. През последните няколко седмици Орм трябваше да върши почти цялата работа на греблото, сега бе любопитен да види дали ще му се падне някой по-общителен за другар. Мъжът се появи на следващата сутрин. Домъкнаха го четирима войници, които трябваше да спрат работа, за да го качат на мостчето; не бе необходимо да се взират отблизо, за да се уверят, че езикът му си е на мястото. Беше млад, красив, без брада и с изящно оформени крайници, сипеше такива ужасни ругатни, каквито на кораба досега не бяха чували.

Заведоха го до мястото за гребане и го държаха здраво, докато поставяха веригата на глезена му. По страните му потекоха сълзи, които бяха по-скоро от яд, отколкото от мъка. Капитанът и надзирателят дойдоха да го видят и той веднага се нахвърли върху им с клетви и обиди, наричаше ги с такива имена, каквито Орм не бе и чувал, затова всички очакваха, че здравата ще го наложат.

Но те само си гладеха замислено брадите и четяха някакво писмо, което войниците бяха донесли на кораба. На някои места от текста кимаха с глава, на други я клатеха отрицателно и шепнеха тихичко помежду си, а през цялото време новодошлият ругаеше, наричаше ги кучи синове, свинеядци, женски задници. Накрая надзирателят го заплаши с камшика и му каза да си затваря устата. После, след като те си отидоха, започна да плаче истински и цялото му тяло се разтресе.

Орм не разбра нищо от всичко това, но реши, че ще получи малко помощ от него, ако бичът не поиграе върху гърба му. Все пак след роба с извадения език щеше да бъде добре да има другар, който поне може да говори. Но отначало новодошлият не желаеше да влиза в разговор и отхвърляше приятелските му опити за общуване. И както Орм се опасяваше, оказа се много слаб гребец, изобщо не можеше да се нагоди към този нов начин на живот, особено се оплакваше от храната; Орм пък смятате, че е добра, но недостатъчна. Той бе търпелив с него, работеше за двама и доколкото се справяше с арабския, му шепнеше окуражителни слова. На няколко пъти го попита кой е и защо са го докарали на кораба, ни в отговор получаваше само надменни погледи и свиване на рамене. Накрая мъжът благоволи да му проговори и обяви, че е от благородно потекло и не е свикнал да го разпитват разни роби, които дори не знаят как да говорят.

На това Орм отвърна:

— Би трябвало да ти извия врата за тези думи, но по-добре да има мир и да станем приятели. На кораба всички сме роби, и ти не по-малко от другите, нито пък си единственият тук е благородна кръв. Това се отнася и за мен — казвам се Орм и съм син на вожд. Вярно, че говоря езика ти лошо, но пък ти си още по-зле, защото съвсем не знаеш моя. Така че, ако трябва да избираме между двамата, не ти, а аз те превъзхождам.

— Произношението ти е отчайващо — рече новият. — но изглеждаш интелигентен. Възможно е в родината ти да те смятат за благородник, но едва ли можеш да се сравняваш с мен, защото по майчина линия произхождам направо от пророка, мир на безсмъртната му душа! И помни, че говоря езика на самия Аллах; всички други са създадени от злите духове, за да спъват разпространението на истинската вяра. Виждаш, че между нас не може ла става дума за сравнение. Казвам се Халид, син на Йезид, баща ми беше висш служител на халифа, имам огромно богатство и не работя нищо, само наглеждам градините, забавлявам приятелите си и съчинявам музика и поезия. Вярно е, признавам, сега временно се занимавам с по-различни неща, но това не ще е за дълго, дано червеи разядат очите на този, който ме прати тук! Писал съм песни, които пее цяла Малага, малко са живите поети, които имат моя талант.

Орм отбеляза, че вероятно във владенията на халифа има доста поети, защото вече е срещнал един. Халид отговори, че били много, в смисъл, че мнозина се опитвали да пишат стихове, но съвсем малко били онези, които са смятани за истински поети.

След този разговор те се посприятелиха, въпреки че Халид бе все така слаб в гребането и понякога дори не можеше да издърпа веслото, тъй като ръцете му бяха изпожулени. Малко по-късно разказа на Орм как се случило да го пратят на кораба. Налагаше се да повтаря по няколко пъти и да перифразира, защото Орм го следваше трудно; но накрая той успя да схване същината на разказа.

Сегашната му беда, обясни Халид, идвала оттам, че най-красивата девойка на Малага била дъщеря на управителя на града, човек с долен произход и зъл нрав. Но красотата на дъщеря му била изключителна, дори един поет не можел да си представи нещо по-съвършено, а веднъж Халид имал щастието да я види незабулена на празника на жътвата. От този момент той се влюбил лудо в нея, посвещавал й песни, конто сладостно се леели от устата му. Накрая, благодарение на това, че се преместил да живее на най-горния етаж на една къща, разположена близо до нейната, той успял да я зърне отново, когато седяла сама на терасата. Започнал да я поздравява екзалтирано и с умолително протегнати към нея ръце я убедил отново да открие лицето си. Това било знак, че тя споделя любовта му; а неземната й, неотразима красота едва не го довела до припадък.

След като се уверил, че девойката е благоразположена към него, дал на камериерката й богати подаръци и така предавал бележки до любимата си. После управителят заминал за Кордова да представи на халифа годишния си отчет и тя изпратила на Халид червено цвете. Тогава той се предрешил на старец и с помощта на камериерката бил въведен при нея — там двамата се забавлявали много. Но един ден, наскоро след това, брат й го спрял в града и се сбил с него. Халид си служел ловко с оръжието и го ранил. Щом управителят се завърнал, арестували Халид и го завели при него.

Тук лицето му се сгърчи от гняв, той презрително се изхрачи и започна да крещи най-ужасни клетви по негов адрес. После продължи:

— Нямаше законно основание да се оплаква. Вярно, бях спал с дъщеря му, но в замяна на това я бях обезсмъртил във възвишените си песни, а дори и той, изглежда, осъзнаваше, че не може да очаква от човек с моя произход да се ожени за дъщерята на един обикновен бербер. Бях ранил сина му, защото ме нападна. Всъщност, ако не си бях умерен по природа, едва ли щеше да се отърве толкова леко. Така че, ако бе справедлив човек, управителят трябваше да ми е благодарен. Вместо това той отприщи злия си нрав, изключителен дори за град като Малага, и ето ти резултата. Слушай внимателно, о, невернико, и изумявай!

Орм слушаше с интерес, въпреки че много от думите му бяха непознати. Мъжете от съседните седалки също следяха историята, тъй като Халид я разказваше на висок глас.

— Прочете на всеослушание една моя поема и попита аз ли съм я писал. Отвърнах, че всички в Малага я знаят и ме смятат за неин автор — тя е химн в прослава на града, най-хубавият химн, написан досега. В него има следният пасаж:

Плода на тез лози да бе опитал

поне веднъж вликият пророк,

не би ни забранявал толкоз строго

да пием гроздовия сладък сок.

С преливаща от вино чаша, с упоение

по би помогнал той на своето учение.

След като спря да рецитира, Халид избухна в сълзи и обясни, че заради това го били наказали да служи за корабен роб. Халифът, като защитник на истинската вяра и земен пратеник на пророка, бил заповядал да наказват строго всеки, който богохулствува или критикува неговото учение, и управителят се възползувал от това, за да си отмъсти под претекст, че иска справедливост.

— Утешавам се само с мисълта, че дълго не може да продължи така — рече Халид. — Семейството ми е по-влиятелно от неговото и думата му тежи пред халифа. Скоро би трябвало да ме освободят. Ето защо никой на кораба не смее да ме заплашва с камшик — всички знаят, че не могат да бият безнаказано един потомък на Пророка.

Орм попита кога е живял Пророкът и Халид му обясни, че бил умрял преди повече от 350 години. Викингът възкликна, че трябва наистина да е бил могъщ човек, щом е в състояние и след толкова години да осигурява защита на роднините си и да решава дали хората могат да пият, или не. Никой мъж в Сконе нямал такава власт, дори Ивар Широката прегръдка — най-великият човек, живял на север.

— В моята страна — добави той — никой не може да наложи другиму какво да пие, независимо дали е крал или обикновен селянин.

Сега, като имаше Халид за другар, познанията на Орм по арабски рязко се обогатиха, новодошлият дрънкаше непрекъснато и бе пълен с много интересни истории. След няколко дни той попита къде се намира родината на Орм и как е попаднал на този кораб. Орм му разказа за похода на Крок, как се бе присъединил към него и последвалите събития. Като описа преживелиците си, доколкото можа, Орм заключи:

— Както виждаш, повечето ни приключения се дължат на срещата с евреина Соломон. Според мен сигурно е бил човек с късмет — освободи се от робство и докато беше с нас, щастието ни се усмихваше. Каза, че бил важна личност в някакъв град на име Толедо, бил златар, а освен това и известен поет.

Халид каза, че е чувал за него — бил много добър и търсен като златар, и нелош поет, поне за Толедо.

— Неотдавна — добави той — чух една негова поема. Пееше я някакъв поет-музикант от север. В нея описваше как попаднал в ръцете на маркграфа на Астурия, който се отнасял зле с него, как избягал и завел жестоките пирати в неговата крепост, как те го победили, убили го и забили главата му на кол, за да го кълват враните, и как след това се върнал у дома със златото на маркграфа. Беше талантлива творба, но й липсваше тази изисканост на израза, към която се стремим ние в Малага.

— Не си е пестил хвалбите — рече Орм, — но след като е могъл да си даде толкова труд, за да отмъсти на враговете, би трябвало да се опита да помогне с нещо на приятелите, които са му направили такава услуга. Освободихме го от робство, нападнахме крепостта и изпълнихме отмъщението му. Ако действително е важен човек в родината си, може би е в състояние да ни направи услуга, която ще бъде равностойна на нашата. По друг начин и не виждам как ще постигнем свободата си.

Халид отвърна, че Соломон бил известен с богатството си и халифът го покровителствувал, макар да не изповядвал правата вяра. Това вдъхна надежди на Орм, но той не спомена за разказа на Халид пред останалите викинги. След този разговор Халид обеща веднага щом го освободят, да изпрати на Соломон в Толедо съобщение и поздрави от Орм.

Но минаваха дни, а заповед да го пуснат не пристигаше. Това забавяне го правеше още по-невъздържан и той яростно хулеше безразличието на роднините си. Започна да съчинява някаква дълга поема за вредата от виното, като се надяваше някой да я запише, докато чакат в пристанището, и да я изпрати на халифа, за да изрази истинското си мнение по този въпрос. Но когато трябваше да възхвалява достойнствата на водата и лимоновия сок и да доказва преимуществата им пред виното, вдъхновението му сякаш секна. Не го докосваха с камшика, въпреки че продължаваше да крещи и проклина всеки път, щом екипажът на кораба го приближеше; Орм смяташе това за добър знак, че той няма да се задържи още дълго при тях.

Една сутрин, когато бяха хвърлили котва в някакво източно пристанище и току-що се бяха върнали от дълго преследване на пиратски кораби от Африка, на борда се качиха четирима мъже. Краката на Халид се подкосиха от щастие, щом ги видя. Орм го попита кои са те, но той не му обърна никакво внимание. Единият бе служител с голяма чалма и наметало до петите. Подаде някакво писмо на капитана, който го допря до челото си и го зачете почтително. Друг пък, изглежда, бе роднина на Халид, защото, щом го освободиха от веригите, двамата се хвърлиха в прегръдките си, плачеха, целуваха се и бърбореха като луди. Останалите бяха слуги, носеха дрехи и кошници с храна. Облякоха Халид в красива роба и му предложиха да хапне. Орм му подвикна да не забравя обещанието си, но той вече отправяше упреци към роднината си, че е пропуснал да доведе бръснар, и не го чу. После слезе на брега със свитата си. Капитанът и екипажът се сбогуваха най-роболепно с него, а той снизходително им кимна, сякаш почти не забелязваше присъствието им, и изчезна, хванал под ръка родственика си.

Орм съжаляваше за занимателния си другар; освен това се страхуваше, че опиянен от свободата, Халид ще забрави да изпълни обещанието си. На мястото му до Орм оковаха друг — някакъв търговец, когото хванали да използува неточни везни. Уморяваше се бързо, не го биваше с греблата и го биеха често, а той стенеше и си мърмореше жаловито. Компанията му не доставяше удоволствие на Орм и според него това бе най-скучният период от робството му на галерата. Всичките му надеж.ди бяха насочени към Халид и Соломон, но мина доста време и те започнаха да помръкват.

Но в Кадис щастливият ден най-после дойде. На борда се качи някакъв служител с въоръжена свита, освободиха всички скандинавци от оковите, дадоха им дрехи и обувки и ги прехвърлиха на друг кораб, който се отправи нагоре по голямата река към Кордова. Накараха ги да помагат, тъй като гребяха срещу течението, но не им сложиха вериги и не ги биеха с камшик. Сменяха се често, позволиха им да седят заедно и те за пръв път от дълго време насам можеха спокойно да си поговорят. Бяха прекарали повече от две години и половина като роби гребци и Токе, който почти през цялото време се смееше и пееше, каза, че не знаел какво ще стане с тях сега, но със сигурност щял да си отпие до насита. Орм пък го предупреди, че било по-добре да почака разрешение, защото, ако не му изневерявала паметта, следвали бурни сцени, когато започнел да утолява жаждата; си, а това би им навредило. Токе се съгласи, макар че щяло да му коства много усилия. Всички се чудеха каква съдба ги очаква, а Орм им разказа подробности за разговора си с Халид относно евреина. Започнаха да възхваляват Соломон, а също и Орм, и въпреки че той бе най-младият, сега го признаха за свой вожд.

Орм попита служителя какво ще правят с тях и дали познава някакъв евреин на име Соломон, но всичко, което той знаеше, бе, че му е заповядано да ги отведе в Кордова, а за Соломон не бе чувал нищо.

Пристигнаха в града на халифа, разпрострял се на двата бряга на реката — множество скупчени къщи, бели дворци, дворове, украсени с палми и кули. Удивяваха се на големината и красотата му — тя надхвърляше всичките им представи, богатствата му бяха достатъчни да задоволят мореплавателите от цялото датско кралство.

Преведоха ги през града и те изумено следяха огромните тълпи от хора. Само се оплакваха, че почти не виждат жени сред тях, а и малкото, които срещаха, бяха целите увити в дрехи и забулени.

— Три години, откак попаднахме при тези чужденци — рече Токе. — И през цялото време не ни позволиха дори да помиришем жена. Така че, стига да не е лишена от женските си органи, всяка жена сега ще ми се види красива; само да можех да побъбря с някоя.

— Ако ни освободят — каза Огмунд, — сигурно ще ощастливим жените в тая страна. В сравнение с нас мъжете им изглеждат съвсем невзрачни.

— Тук мъжът може да притежава четири жени — каза Орм, — ако признава Пророка и учението му, но пък му е забранено да пие вино.

— Труден избор — обади се Токе. — Бирата им е много слаба и не ми е по вкуса. Но може би още не сме опитали най-доброкачествената. А пък четирите жени са точно това, от което имам-нужда.

Стигнаха до голяма сграда с много войници и там прекараха нощта. Следващата сутрин някакъв непознат ги заведе в друга къща наблизо, където ги изкъпаха хубаво и ги обръснаха, предложиха им студено питие в красиви миниатюрни чашки. После им дадоха по-меко облекло, което не претриваше кожата. Толкова дълго бяха ходили голи, че дрехите жулеха телата им. Спогледаха се и се засмяха на преобразената си външност. След това, още учудени от промяната, ги въведоха в една трапезария, където някакъв мъж пристъпи към тях и ги поздрави с добре дошли. Веднага го разпознаха — бе Соломон, макар че изглеждаше много различен, не такъв, какъвто го помнеха от последната им среща — имаше осанка и облекло на богат и могъщ принц.

Поздрави ги любезно, предложи им да хапнат и да пият и да се чувствуват у дома си; но бе забравил повечето от предишните си знания по скандинавски, така че само Орм можеше да разговаря с него. Соломон ги осведоми, че щом чул за нещастието им, направил за тях всичко, което е по силите му, защото те му свършили такава услуга, за която с удоволствие бил готов да се отплати. Орм му благодари колкото се може по-красноречиво и каза, че с нетърпение очакват да разберат дали са вече свободни, или са все още роби.

Евреинът отвърна, че и занапред ще бъдат роби на халифа. Тук не може с нищо да помогне, но сега ще служат в личната охрана на владетеля, която се подбирала измежду най-добрите пленени воини и от роби, купени в чужбина. Халифите на Кордова, продължи той, винаги са притежавали такава охрана и я смятат за по-безопасна, отколкото да са заобиколени от въоръжени свои поданици, тъй като те по-лесно биха могли да бъдат подкупени от роднини и приятели и да извършат покушение върху господаря си, ако в страната се надигне недоволство.

Но преди да се присъединят към охраната, каза Соломон, ще бъдат негови гости, за да възстановят поне отчасти силите си след тежката физическа работа. Те останаха в дома му пет дни, отнасяха се с тях като с герои на трапезата на Один. Опитаха много изискани гозби и щом пожелаеха, ;им носеха пиене; свиреха им музиканти и всяка вечер се оливаха с вино, тъй като Пророкът не можеше да забрани на Соломон това.вкусно питие. Но Орм и другарите му през цялото време внимателно следяха Токе — да не пие прекалено много, да не се рахленчи и да стигне опасния стадий. Домакинът предостави на всеки по една млада робиня за компания в леглото и това им достави огромно удоволствие. Единодушно решиха, че евреинът е чудесен и достоен мъж, сякаш във вените му течеше най-добрата северна кръв; а Токе обяви, че надали някога имал повече успех в риболова, отколкото в момента, когато е изтеглил този благороден семит от морето. Спяха до късно сутринта в легла с пухени дюшеци, по-меки от всичко познато досега; а на масата шеговито спореха кой от тях има най-хубавата робиня — всеки настояваше, че неговата е най-красива.

На третата вечер от престоя им Соломон помоли Орм и Токе да го придружат в града, като каза, че имат да благодарят за освобождението си на още някой, който сигурно е направил повече за тях от него. Минаха през много улици; Орм попита дали случайно Халид, големият поет на Малага, не е дошъл в Кордова, дали на него не са тръгнали на гости; но евреинът отвърна, че ще посетят една много по-високопоставена личност.

— И само чужденец — разгорещено добави той — може да сметне този Халид за велик поет, въпреки че самият той тръби това навсякъде. Понякога се опитвам да преброя колко са сега наистина големите поети във владенията на халифа и не мисля, че подобна чест може основателно да се присъди на повече от петима, между които Халид не би намерил място, макар да има известен талант да си служи с римите. Все пак, Орм, не грешиш, като го наричаш приятел, защото без неговата помощ никога нямаше да открия какво е станало с теб и другарите ти, така че, ако се срещнете и той говори за себе си като за поет, по-добре не го поправяй.

Орм отбеляза, че толкова поне познава хората, та да не спори с поетите за достойнствата им. Но Токе прекъсна разговора им и се оплака,.че не вижда защо са го принудили да участвува в тазвечершната разходка, след като не разбира нищо от бърборенето им и иначе така хубаво се забавлява в къщата на Соломон. Последният отвърна само, че това е необходимо и че така е заповядано.

Стигнаха до някакъв двор, опасан с висока стена, в която личеше тясна портичка, оставена отворена за тях. влязоха, минаха покрай красиви дървета, екзотични растения и цветя и спряха пред огромен фонтан, чиято кристална вода се стичаше по тучните треви на малки ручейчета. От противоположната на входа посока се зададоха четирима роби, които носеха покрита носилка, а след тях вървяха две робини и двама чернокожи с извадени мечове.

Соломон спря, Орм и Токе сториха същото. Поставиха носилката на земята и робините притичаха, заставайки почтително от двете й страни. Една забулена жена слезе от нея. Соломон й се поклони три пъти с ръце на челото; по това разбраха, че е от семейството на владетеля, но останаха прави, защото не можеха да приемат мъж да се унижи по такъв начин пред една жена.

Господарката кимна леко и грациозно с глава към Соломон. После се обърна към Орм и Токе и прошепна нещо под булото си; гледаше ги приятелски. Соломон й се поклони отново и каза:

— Войници на севера, благодарете на нейно височество Зубайда, заради нея сте свободни сега. Орм каза:

— Ако си ни помогнала да бъдем освободени, много сме ти задължени и безкрайно благодарни. Но не знаем коя си и защо си проявила такова благоволение към нас.

— Познаваме се — отвърна тя — и може би ще си спомните лицето ми.

Като рече това, Зубайда повдигна воала си, а евреинът пак се поклони. Токе подръпна брадата си и промърмори:

— Но това е моята девойка от крепостта, сега е по-красива от всякога. Щастието наистина трябва да й се е усмихнало, от последната ни среща насам се е превърнала в господарка. Искам да знам дали й е приятно да ме види пак.

Жената погледна Токе и попита:

— Защо се обръщаш към приятеля си, а не към мен? Орм й обясни, че Токе не разбира арабски, но я познал и казал, че е още по-красива отпреди.

— И двамата се радваме — добави той, — че си имала късмет да придобиеш такова високо положение, смятаме, че си го заслужила по достойнство.

Тя погледна Орм, усмихна се и каза:

— Но ти, Червенокосия, така добре си усвоил езика на тази страна, както и аз. Кой от вас е по-достоен мъж, ти или приятелят ти, който някога бе мой господар?

— И двамата се мислим за достойни мъже — отвърна Орм. — Но аз съм млад и по-неопитен от него; а когато превземахме крепостта, която бе твой дом, Токе извърши героични дела. Затова го смятам по-достоен, независимо че той не може да говори твоя език. Но най-достойният бе Крок, нашият вожд, който е мъртъв сега.

Тя каза, че помни Крок и че истинският вожд рядко живее до дълбока старост. Орм й разказа как е умрял, а тя кимна и продължи:

— Случайността преплете съдбите ни по странен начин. Вие превзехте къщата на баща ми, убихте него и повечето му довереници и затова би трябвало да ви накарам да платите, с живота си. Но моят баща бе жесток човек, особено към майка ми, и аз го мразех и се страхувах от него като от дявола. Доволна бях, като го убихте, и не съжалявах, че попаднах сред чужденци, нито пък че бях любовница на твоя приятел. Жалко е само, че не можехме да разговаряме. Вярно, миризмата на брадата му не бе особено приятна, но пък имаше весели очи и добродушен смях, а те ми харесваха; и се отнасяше мило с мен дори когато бе пиян или нетърпелив в страстта си. Никога не употреби физическо насилие и ми даде да нося съвсем лек багаж по пътя към кораба. Кажи му, че бях готова да го последвам в родината му.

Орм повтори всичко на приятеля си, който слушаше с доволно изражение. Когато свърши, Токе рече:

— Виждаш ли как ми върви с жените! Но тя наистина е най-хубавата, която съм срещал, кажи й го. Мислиш ли. че смята да ме направи важен човек в тази нейна страна?

Орм отвърна, че не е споменала такова нещо. После преведе комплиментите му и я помоли да им разкаже какво й се е случило след раздялата им на брега.

— Капитанът на кораба ме доведе тук в Кордова — рече тя — и макар че ме накара да стоя гола пред него, не ме пипна с пръст. Разбра, че от мен ще стане чудесен подарък за господаря му. И ето, сега принадлежа на великия везир на халифа, който се казва Алмансур и е най-могъщият човек във владенията му. След като ме запозна с учението на Пророка, от робиня ме направи своя първа съпруга. Видя, че съм по-красива от всичките му жени. Хвала на Аллах за това! Донесохте ми щастие — ако не бяхте нападнали бащината ми крепост, още щях да си живея в непрекъснат страх от него и въпреки красотата ми щяха да ми натрапят някой зъл и неприятен съпруг. Затова, когато Соломон ми съобщи, че сте още живи, реших да ви помогна с каквото мога.

— На трима души дължим свободата си — каза Орм, — на теб, на Соломон й на един човек от Малага, наречен Халид. Но сега знаем, че твоята дума е помогнала най-много, затова на теб сме най-благодарни. Имахме късмет, че се запознахме с теб и с тези двама поети, иначе още щяхме да си седим на корабните банки и да опъваме греблата с единствената надежда, че скоро ще умрем. С гордост ще постъпим на служба при твоя господар и ще го защитаваме от враговете. Изненадани сме, независимо от властта, с която разполагаш, че си успяла да го убедиш да ни освободи — нас, моряците от север, ни смятат за кръвни врагове и това датира още от времето на Рагнар Рунтавите гащи.

Зубайда отвърна:

— Направихте на Алмансур огромна услуга, като превзехте бащината ми крепост. Иначе той нямаше и да знае за съществуването ми. Освен това в тази страна хората смятат, че скандинавците са смели воини и държат на думата си. Халифът Абдерахман, а също и баща му, емирът Абдула, поддържали в охраната си много мъже от север. Тогава викингите непрекъснато опустошавали испанските брегове, но напоследък тук рядко се появяват скандинавци, ето защо сега в господарската охрана няма ваши сънародници. Ако служите добре на Алмансур и сте му верни, той ще ви възнагради богато, а началникът на охраната ще ви даде на всички пълно бойно облекло и хубаво оръжие. Но сега аз съм приготвила за двама ви подаръци.

Тя махна с ръка на един от робите, застанал до носилката. Той й подаде два меча с разкошно украсени ножници и ремъци с тежки сребърни токи. Единия подаде на Токе, а другия — на Орм. Те с радост ги приеха — последните няколко години се бяха чувствували като голи без меч на кръста. Всеки изтегли своя, внимателно разгледа острието му и го претегли с ръка. Соломон погледна мечовете и каза:

— Изработени са в Толедо, където са събрани най-добрите оръжейници на сребро и желязо в света. Там все още ги работят прави, както бе обичаят по времето на готическите крале, преди последователите на Пророка Да дойдат в тези земи. Никой жив майстор не може да изработи по-съвършен меч от тези тук..

От щастие Токе се разсмя на глас и започна да си мърмори нещо под нос. Най-накрая изрецитира:

Ръцете на воина дълго познаваха греблата на кораба само, но ето сега се усмихват отново, докосвайки на бойния меч острието.

Орм, който от своя страна гледаше да не го надминат като поет, се позамисли минута-две, вдигна меча пред лицето си и каза:

Меча, който хубавицата ми даде,

с лявата ръка издигам аз сурово

като Тор[1] сред богове безсмъртни:

пак змията се сдоби с отрова.

Зубайда се засмя и рече:

— Да дадеш на мъжа меч, е все едно да подариш на жената огледало; очите й не виждат нищо друго. Приятно е да приемат подаръците ти с такава благодарност. Дано ви донесат щастие.

С това срещата им завърши, Зубайда ги предупреди, че е дошло време да си кажат сбогом, въпреки че можело да се случи някога отново да се срещнат. Качи се на носилката и робите я отнесоха.

По обратния път към къщата на Соломон тримата се надпреварваха да хвалят господарката и богатите й дарове. Евреинът обясни, че я познавал повече от година и често й продавал украшения. От самото начало разбрал, че е същата девойка, която Токе взел от крепостта на ужасния маркграф, въпреки че сега била още по-красива отпреди. А Токе допълни:

— Тя е хубава и добра. Не забравя тези, които са й били близки. Тежко е да я видя, като знам, че сега е съпруга на великия везир. Все пак се радвам, че не е при оня шкембест стар козел със сребърния чук, който ни плени. Общо взето, не мога да се оплача, момичето, което ми намери Соломон, много ми харесва.

Орм разпита евреина за господаря на Зубайда, Алмансур; не разбирал защо е най-високопоставсният човек в страната. Естествено, халифът би трябвало да е по-горен от него. Но Соломон им обясни как стоят нещата. Предишният халиф, Хакам Учения, син на Абдерахман Велики, бил могъщ владетел, независимо че прекарвал повечето време в разговори с начетени мъже. Когато умрял, не оставил друг наследник освен невръстния си син Хишам, сегашния халиф. Хакам разпоредил, докато синът му стане пълнолетен, страната да управляват най-довереният му съветник и най-любимата му жена, майка на наследника. Но на двамата така им харесало да упражняват властта си, че затворили младия халиф в един дворец под предлог, че бил прекалено свята личност, за да го занимават със светски дела. Съветникът, в качеството си на регент, спечели толкова победи над християните от север, че му дали титлата Алмансур, което значи „Завоевател“. Господарката, майката на младия халиф, отдавна била много влюбена в него, обичала го повече от всичко на света, но той й се наситил бързо; била по-стара от него и много властолюбива, затова сега била затворена при сина си, а Алмансур властвувал сам в страната като регент на халифа. Много от поданиците го мразели за тези му деяния, но и мнозина го обичали заради победите над християните; а към охраната си бил добър, защото разчитал на нея да го защитава от тези, които хранят към него завист и омраза. Така че Орм и хората му можели да се надяват, че в мирно време ще живеят добре в двореца на Алмансур; но щели да имат и възможност да се бият колкото си искат, защото всяка пролет той потеглял с голяма армия или срещу.краля на Астурия и графа на Кастилия, или срещу краля на Навара и графовете на Арагон далеч на север до границата с франките. Всички тези владетели живеели в непрестанен ужас от него и с удоволствие му пращали подаръци само да отложат посещението му.

— Но не е лесно да го подкупиш — продължи Соломон, — той е безкрайно нещастен човек. Има много власт и е велик завоевател, всяко негово начинание винаги е завършвало с успех, но независимо от това хората знаят, че се тормози непрекъснато. Посегнал е на халифа, който е сянката на Пророка, и е откраднал властта от него; затова живее в постоянен страх от гнева на Аллах и душата му не може да намери покой. Всяка година се мъчи да го умилостиви, като води войни срещу християните, затова и не приема наведнъж подкупите на всички техни владетели, а позволява на всеки един поотделно да си откупи няколко месеца спокойствие, така че винаги да има и такива, с които да води ожесточени боеве. Той е най-силният от всички воини, които са се раждали по тези земи, и е дал клетва да умре на бойното поле с лице към неверниците, които почитат сина на Йосиф като бог. Малко се интересува от поезия и музика, затова сега времената са тежки за постите, нямат привилегиите, на които се радваха при Хакам Мъдрия; но в свободните си часове се развлича със златни и сребърни украшения и със скъпоценни камъни, така че аз не мога да се оплача. Купих си къща в Кордова, за да мога да му служа по-добре; и дано да властвува дълго и щастието да го съпътствува, защото за един златар той наистина е чудесен господар.

Соломон разказа всичко това на Орм, които от своя страна го предаде на Токе и останалите; съгласиха се, че Алмансур трябва да е забележителен господар. Не можеха да разберат само страха му от Аллах — не знаеха някой от северните хора да се страхува от боговете.

Преди да дойде време да напуснат къщата на евреина, той им даде мъдри съвети за много неща; най-вече предупреди Токе никога да не издава, че преди е бил господар на Зубайда.

— Мисля, че владетелите не са по-различни от нас в това отношение. Не изпитват особено удоволствие да видят предишните любовници на жените си — рече той. — От нейна страна бе много дръзко да ти позволи отново да я видиш, независимо че присъствуваха свидетели, които, ако е необходимо, да се закълнат, че не се е случило нищо нередно. Както за всичко друго, така и за тези неща Алмансур има много зорко око, ето защо най-добре ще е Токе да си държи езика зад зъбите.

Викингът отвърна, че нямало опасност да направи другояче и че най-голямата му грижа в момента била да кръсти меча си. Меч като неговия сигурно бил творение на не по-малко велик майстор от този, създал меча на Сигурд Грам; или Миминг, принадлежал на Дидрик; или пък Скофнунг, с конто се е бил Ролф Крантата. Ето защо и той като тях трябвало да си има име, но въпреки старанието си не можел да измисли нищо подходящо. Орм нарече своя Синия език.

Разделиха се със Соломон и му изразиха горещата си благодарност. Отведоха ги в двореца на Алмансур, където ги посрещна служител от неговото домакинство. Седмината скандинавци избраха Орм за свой вожд.

[1] В скандинавската митология бог на войната и син на Один. — Б. пр. ↑

Седма глава: КАК ОРМ СЛУЖИ ПРИ АЛМАНСУР И КАК ОТПЛАВА С КАМБАНАТА НА СВЕТИ ЯКОВ

Орм започна службата си в императорската охрана в Кордова през осмата година от царуването па халифа Хишам или три години преди Бю Дебелия и Вагн Акесон да отплават с иомсвикингите срещу норвежците. Остана на това място в продължение на четири години.

В Кордова уважаваха много хората от императорската охрана. Те се обличаха по-изискано от обикновените граждани, ризниците им бяха тънки и леки, но по-устойчиви и по-изящно изработени от всички, които Орм и другарите му бяха виждали дотогава. Шлемовете им блестяха като сребърни, а понякога носеха над доспехите си червени наметала; по края на щитовете им, в полукръг, много фино беше гравиран някакъв надпис. Същите думи бяха избродирани и върху огромните знамена на Алмансур, които на военни походи винаги носеха начело на армията му. Те означаваха: „Само Аллах е победител.“

При първото си появяване пред Алмансур, когато началникът на охраната ги заведе, за да ги представи, Орм и хората му се изненадаха от вида му, — те си го представяха с размери на истински герой. Всъщност не правеше никакво впечатление, беше мършав и полуплешив, с жълтеникавозелен тен на лицето и надвиснали вежди. Седеше на широко легло сред куп възглавници и замислено подръпваше брадата си, като отправяше бързи нареждания към двамата секретари, седнали на пода пред него. Те записваха всяка негова дума. На една маса до леглото имаше медна кутия, а до нея — съд с плодове и голяма плетена клетка, в която си играеха и подскачаха на едно колело няколко мънички маймунки. Докато секретарите пишеха, той взимаше плодове от купата, пъхаше ги между решетките на клетката и наблюдаваше как маймуните се бият за подаръка и протягат изкривените си малки ръце за още; но вместо да се усмихне на лудориите им, той се взираше в тях с тъжни очи, мушкаше още плодове и продължаваше да диктува.

Скоро позволи на секретарите да починат и направи знак на началника на охраната да приближи с хората си. Извърна лице от клетката и се вторачи в Орм и другите викинги. Очите му бяха черни и изглеждаха помръкнали от скръб, но дълбоко в тях нещо гореше и проблясваше, затова не можеха да задържат погледа си на него повече от няколко секунди. Алмансур ги разгледа внимателно, един по един, и кимна с глава.

— Тези мъже имат вид на истински воини — каза той на началника. — Разбират ли нашия език?

Началникът посочи Орм и отвърна, че говорел арабски, но останалите знаели малко или съвсем нищо, и че него смятали за свой вожд.

Алмансур го запита:

— Как се казваш?

Орм му каза името си и добави, че на неговия език то означава змей.

После Алмансур попита:

— Кой е вашият крал?

— Харалд, син на Горм — отвърна Орм, — той е владетелят на цялото датско кралство.

— Не съм чувал за него — рече Алмансур.

— Бъди доволен за това, господарю — каза Орм, — защото накъдето и да се запътят корабите му, кралете пребледняват, щом чуят името му.

Известно време владетелят се взираше в Орм, а след това каза:

— Езикът ти е остър; заслужаваш си името. Твоят крал приятел ли е с франките? Орм се засмя и рече:

— Когато в собствената му страна има размирици, им е приятел, но когато всичко е наред, изгаря градовете им във франкските земи и в Саксония — а нашият крал е глезеник на съдбата.

— Сигурно е добър владетел — рече Алмансур. — Кой е богът ти?

— Това е труден въпрос, господарю. Моите богове са боговете на всички мои съотечественици. Смятаме, че са силни като нас самите. На брой са много, но някои са стари и освен поетите малко хора ги почитат. Най-силният се нарича Тор. Червенокос е като мен и го смятат за приятел на всички смъртни. А най-мъдрият е Один — той е богът на воините. Казват, че благодарение на него ние, северните мъже, сме най-добрите воини на света. Но не зная дали някой от тях ми е помогнал с нещо; аз самият със сигурност не съм направил много за тях. Струва ми се, в тези земи те нямат особено влияние.

— Сега, невернико, слушай внимателно — рече Алмансур. — Няма друг бог освен Аллах. Да не говорим за много, нито дори за три. За теб ще е добре, ако в деня на Страшния съд не ги споменаваш. Един е Аллах, Вечният, Великият, а Мохамед е неговият пророк. Ето, това е истината й в това ще вярваш. Когато водя войни срещу християните, правя го заради Аллах и Пророка и нека беда сполети всеки мъж от армията ми, който не ги почита. Ето защо отсега нататък ти и твоите хора ще вярвате само в истинския бог и в никой друг.

Орм отвърна:

— Ние, скандинавците, не се кланяме на боговете, без да е необходимо, мислим, че е глупаво да им досаждаме с празнословия. Откакто сме тук, не сме изрекли ни една молитва, за последен път поднесохме дарове на морския бог, за да ни закриля на път за вкъщи, но това явно не ни помогна, защото малко по-късно се появиха твоите кораби и всички, дето ни виждаш, бяхме пленени. Сигурно нашите богове тук нямат власт; така че, господарю, аз самият с удоволствие ще се подчиня на заповедта ти и докато ти служа, ще се кланям на твоя бог. Ако желаеш, ще попитам другарите си какво мислят по въпроса.

Алмансур кимна и Орм преведе на останалите:

— Казва, че трябва да вярваме в неговия бог. Той е един-единствен, нарича се Аллах и не зачита останалите богове. Изглежда, е силен в тази страна, а нашите са слаби на такова разстояние от дома. Ако спазваме техните обичаи в това отношение, ще се отнасят с нас по-добре. Мисля, че ще е глупаво да се противопоставяме на желанията на Алмансур.

Мъжете се съгласиха, че нямат избор и ще е лудост от тяхна страна да предизвикват гнева на такъв могъщ владетел. Накрая Орм го осведоми, че всички ще почитат Аллах и обещават да не се кланят на никой друг освен на него.

Тогава владетелят повика двама свещеници и един магистрат. Накараха Орм и другарите му да повтарят пред тях свещеното верую на последователите на Мохамед, диктувано дума по дума от Алмансур: че нямало друг бог освен Аллах, че Мохамед бил неговият пророк. За всички освен за Орм бе трудно да произнасят думите, въпреки че им ги изговаряха отчетливо.

Когато тази церемония завърши, Алмансур изглеждаше доволен. Сподели със свещениците усещането си, че е служил добре на Аллах, и те се съгласиха. После бръкна в медната кутия, поставена на масата, и извади шепа златни монети; даде на всеки по петнадесет, а на Орм тридесет. Благодариха му и началникът ги заведе обратно в квартирата им.

Токе се обади:

— Ето че се сбогувахме с боговете си. Може би така е редно в чужда страна, където властвуват други божества, но ако някога пак се върна вкъщи, те ще са ми по присърце, отколкото техният Аллах. Изглежда, наистина е най-силният в тези земи и ето, вече ни помогна да се сдобием със злато. Ако успее да ни намери и по някоя жена, още повече ще ми се издигне в очите.

Скоро след това Алмансур обяви война на християните и се запъти на север, придружен от охраната си и голяма армия. Три месеца разграбваше Навара и Арагон. Междувременно Орм и хората му се сдобиха със злато и жени, затова бяха доволни, че служат на такъв господар. Всяка пролет и есен те бяха на бойното поле под знамената на Алмансур, а през най-горещите месеци на лятото и в сезона, който хората на юг наричат зима, почиваха в Кордова. Полагаха всички усилия да се приспособят към обичаите в страната и нямаха основания да се оплакват от службата си — за да му бъдат верни, Алмансур често им правеше скъпи подаръци, а всичко, което спечелеха с бой или грабеж, им позволяваше да задържат за себе си — на него даваха само една пета част.

Но понякога не им беше особено приятно да са последователи на Аллах и слуги на Пророка. Забраняваха им да си угаждат с вино и свинско месо, което при походите си често намираха в домовете на християните; а те бленуваха за тези удоволствия. Рядко се престрашаваха да пренебрегнат забраната, макар че тя им се струваше по-странна от всичко. Алмансур строго наказваше за всяко неподчинение. Освен това непрекъснато трябваше да се молят на Аллах и да падат на колене пред Пророка, което не им се харесваше много. Всяка сутрин и вечер, когато Алмансур воюваше, цялата му армия коленичеше с лице, обърнато в посоката, където се намираше градът на Пророка, и всички трябваше да се поклонят по няколко пъти, като докосват с чело земята. Това им се струваше унизително и смешно, но знаеха, че нямат друг избор, освен да следват този обичай, доколкото могат, и да правят като всички останали.

В битките се проявиха много и станаха известни в охраната. Смятаха се за най-добрите воини там и никой не оспорваше правото им на избор, когато дойдеше време да разпределят плячката. На брой бяха осмина: Орм и Токе, Хале и Огмунд, Туме, който преди гребеше с Токе, Гуне, който гребеше с Крок, Едноокия Рап и Улв, най-старият от всички. Преди много години на едно коледно празненство му бяха разцепили устата и оттогава му викаха Гринулв, защото тя зееше накриво и бе по-широка от нормалното. Съдбата бе толкова благосклонна към тях през тези четири години служба при Алмансур, че загубиха само един от другарите си.

Пътуваха надлъж и нашир; колкото повече посребряваше брадата на Алмансур, толкова по-яростно нападаше той християните, прекарваше все по-малко време на спокойствие у дома в двореца си в Кордова. Те го придружаваха, когато предприе поход далеч на север до Памплона, в Наварското кралство; на два пъти безуспешно се опитваха да превземат града; но на третия успяха и започнаха да секат с мечове наляво и надясно. Тук един изхвърлен от катапулта камък уби Туме, който гребеше заедно с Токе в галерата. Веднъж управителят на Майорка прояви непокорство и те отплаваха с кораба на самия Алмансур до острова и стояха на пост, когато обезглавяваха управителя и още тридесет негови родственици. Сред прахоляк и жеги се биха в тежкото сражение при Енарес, където армията на кастилскня граф здравата ги бе притиснала, но накрая те я обградиха и избиха войните й до крак. Вечерта след битката натрупаха телата на убитите християни и направиха камара от трупове, от чиито връх един от свещениците на Алмансур призова слугите на Пророка към молитва. Друг път участвуваха в огромен поход в кралство Леон, където така разгромиха крал Санчо Дебелия, че накрая собствените му хора решиха, че е безполезен (беше толкова дебел, че вече не можеше да се държи на коня), и го свалиха, като след това поднесоха дарове на Алмансур.

По време на всички тези походи Орм и другарите му не престанаха да се удивляват на Алмансур, на неговата сила и прозорливост, на неизменното щастие, което съпътствуваше всичките му начинания; но най-много ги изумяваше невероятното му страхопочитание пред Аллах, разнообразието от средства, които измисляше, за да умилостиви своя бог. Всяка вечер след битка слугите внимателно изстъргваха цялата мръсотия и кал, останала по обувките и дрехите му, и я събираха в копринена торба; а когато походът свършеше, я носеха в Кордова. Владетелят бе заповядал тази пръст от войните с християните да се погребе заедно с него при смъртта му, защото Пророкът бил казал: „Благословени са тези, конто са минали по прашни пътища, за да се бият срещу неверниците.“

Но въпреки калта страхът на Алмансур от Аллах не се уталожи. Накрая реши да предприеме едно грандиозно, ненадминато до този момент начинание — да унищожи свещения град на християните в Астурия, където бе погребан великият чудотворец апостол Яков. През есента на дванадесетата година от владичеството на халифа Хишам, която бе четвъртата от службата на Орм и другарите му при Алмансур, владетелят събра армия, невиждана по големина дотогава в Испания, и се отправи на северозапад, като прекоси Пустата земя, която от години бе разделителна граница между андалуските и астурийските християни.

Стигнаха до техните поселища отвъд тази земя, където, откакто се помнеха хората, андалусец не бе прониквал. Християните се прикриваха хитро из планините и клисурите и не минаваше ден, без да се водят жестоки битки. Една вечер, когато войниците бяха построили вече лагера си и Алмансур почиваше след вечерна молитва в огромната си шатра, враговете ги нападнаха изненадващо. Отначало те сякаш надделяха — един техен взвод проникна в лагера и създаде паника; във въздуха ехтяха диви бойни викове и писъци за помощ. Щом ги чу, Алмансур бързо изскочи от шатрата, за да види какво става. Носеше шлем на главата, в ръката си държеше меч, но не бе облякъл бойните си доспехи. Същата вечер на пост пред входа стояха Орм и двама негови другари, Хале и Едноокия Рап. Щом Алмансур се появи, към него се стрелнаха в галоп няколко вражески конници. Познаха го по зелената лицева част на шлема (той единствен в цялата армия носеше този цвят) и с тържествуващи викове насочиха копията си към него. Нощта бе тъмна, а владетелят бе вече стар и не би могъл да ги избегне; но Орм, който бе най-близо, внезапно се хвърли на гърба му и го събори по лице; две от копията се пречупиха в щита му, а трето се заби в рамото му. Четвъртото закачи Алмансур отстрани, както бе проснат на земята, и го рани леко. Хале и Рап се втурнаха да посрещнат враговете, метнаха копията си и повалиха единия конник, после от всички посоки им се притекоха и други воини на помощ. Много от християните бяха убити или принудени да избягат.

Орм изтегли острието от рамото си и помогна на Алмансур да стане, като се чудеше как ли ще реагира господарят на това, че го бе съборил по лице на земята. Но Алмансур изглеждаше изключително доволен, че е ранен. Бе първата му рана и смяташе, че е имал невероятен късмет да може да пролее кръвта си за Аллах, като същевременно не страда особено от това. Заповяда да доведат трима от командуващите кавалерията и публично ги порица пред събраните офицери, че не са защитили добре лагера. Те се проснаха в краката му и признаха небрежността си, при което Алмансур им позволи да си кажат молитвата и да си завържат брадите, преди да ги екзекутират, както правеше, когато бе в добро настроение.

На Хале и на Рап даде по шепа злато. После, докато всички офицери от армията бяха все още там, накара Орм да излезе крачка напред. Втренчи се в него и каза:

— Червенобради боецо, ти вдигна ръка срещу господаря си, а никой войник не може да направи това. Какво ще отговориш на обвинението ми?

Орм отвърна:

— Въздухът гъмжеше от копия и друго не можех да сторя. Но вярвам, господарю, че ти си толкова велик, та случилото се не би могло да нарани твоето достойнство. Освен това ти падна с лице срещу врага и никой не може да те обвини, че си отстъпил.

Алмансур мълчаливо заопипва брадата си. После кимна и рече:

— Това е хубав отговор. Но ти ми спаси живота, аз имам още неща да върша на този свят.

Накара да донесат от ковчежето му един златен синджир и се обърна към Орм:

— Видях, че копие е разкъсало рамото ти. Сигурно боли. Ето ти лек за болката.

И с тези думи го окачи на врата му. Това бе невероятно голяма чест за него. След това премеждие Орм и хората му спечелиха още повече благоволението на Алмансур. Токе разгледа верижката и се зарадва, че Орм е получил такъв скъп подарък.

— Без съмнение — каза той — този Алмансур е най-добрият господар, за когото можем да си мечтаем. Все пак мисля, че както ти, така и всички ние имахме късмет, като го бутна да падне по лице, а не по гръб.

На следващия ден армията продължи похода си; накрая пристигнаха в свещения град на християните, където бе погребан апостол Яков. Над гроба му се издигаше величествена църква. Тук боевете бяха много тежки, християните вярваха, че апостолът ще им се притече на помощ, и се сражаваха до последен дъх; но накрая Алмансур ги победи и градът бе превзет и изгорен. Християни от всички краища на страната бяха донесли за съхранение в града ценностите си, тъй като никога досега враг не го бе заплашвал. Затова спечелиха невероятно голяма плячка и много пленници. Съкровеното желание на Алмансур бе да унищожи красивата църква над гроба на апостола, но тя бе от камък и не можеше да гори. Той изпрати пленниците и войници от собствената си армия да я сринат. В камбанарията й имаше дванадесет камбани, всяка от които носеше името на някой, апостол. Те имаха чудно мелодичен звук и християните ги ценяха много, особено иай-голямата, наречена Яков.

Алмансур нареди да закарат камбаните в Кордова и да ги поставят обърнати нагоре в голямата джамия, където, напълнени с благовонни масла, да горят като светилници за прослава на Аллах и Пророка. Бяха неимоверно тежки; построиха за тях огромни носилки; във всяка поставиха по една камбана и шестдесет пленници я носеха на смени. Но камбаната Яков бе толкова тежка, че не можеха да направят достатъчно здрава носилка, а знаеха, че е невъзможно да я прекарат с волски каруци през планинските проходи. Но на Алмансур никак не му се щеше да я остави, защото я смяташе за най-ценния трофей, който някога е печелил.

Затова заповяда да изградят за нея платформа, която ще могат да изтеглят върху дървени трупи до най-близката река, а оттам с кораб да я превозят заедно с камбаната до Кордова. Щом я направиха и сложиха под нея трупите, промушиха през куките на камбаната железни пръти и се опитаха да я повдигнат; но на мъжете от юг сякаш им липсваше сила или пък ентусиазъм за тази работа. А когато прикачиха по-дълги пръти, за да могат да включат повече хора, желязото се пречупи, но камбаната не помръдна от земята. Орм и хората му, които бяха дошли да гледат, се разсмяха. Токе рече:

— Шестима здрави мъже би трябвало да я повдигнат без особени усилия. А Орм се намеси:

— И четирима могат да се справят.

Той, Токе, Огмунд и Едноокия Рап се приближиха, промушиха един къс прът през куките и я повдигнаха върху платформата.

Алмансур, който минаваше на кон край тях, се спря да ги наблюдава. Повика Орм и му каза:

— Аллах е надарил теб и приятелите ти с невероятна сила, хвала на името му. Изглежда, на вас е отредено да се погрижите камбаната да стигне невредима до кораба, а оттам в Кордова. Не познавам други, които могат да се справят с това.

Орм се поклони и отвърна, че задачата не му се вижда трудна.

Алмансур подбра измежду пленниците група силни роби и им нареди да изтеглят камбаната долу до реката на мястото, където става плавателна. След това те щяха да служат за гребци на един пленен от астурийците кораб, който ги чакаше там. Изпрати двама свои служители като надзиратели по време на пътешествието.

Прикрепиха към платформата въжета и Орм и другарите му тръгнаха с камбаната и робите. Някои от тях я теглеха, други поставяха пред нея трупи. Пътуването бе неприятно, в по-голямата си част пътеката бе стръмна, понякога камбаната се хлъзваше надолу от собствената си инерция и в началото премаза неколцина от робите, които сменяха колелата. Но Орм ги накара да привържат към задната част на платформата въже, така че да могат да я контролират, когато стръмнината стана по-голяма. Оттам нататък се придвижваха по-лесно и накрая се спуснаха до реката, където ги чакаше закотвеният кораб.

Беше неголям търговски кораб, но построен здраво, с добра палуба и десет чифта гребла, мачта и ветрило. Орм и останалите качиха камбаната на борда и я закрепиха с клинове и въжета; после наредиха робите при греблата и отплаваха надолу по реката. Тя течеше на запад, коритото й бе по на север от онази, по която с Крок бяха стигнали до крепостта на маркграфа. Скандинавците се радваха, че отново управляват кораб.

Редуваха се да надзирават гребците, които според тях бяха доста тромави и непокорни. С разочарование откриха, че на кораба няма окови, защото така някой трябваше да стои на пост през нощта; и въпреки това няколко пленници, наказани с камшик, успяха да избягат. Хората на Орм бяха единодушни, че не са виждали по-нескопосано гребане и че ако продължава така, никога няма да стигнат до Кордова.

Щом доближиха устието, видяха много от гигантските бойни кораби на Алмансур, които поради размерите си не можеха да навлязат в реката, въпреки че повечето войници бяха слезли на брега и се бяха присъединили към плячкосването.

Когато ги видяха, викингите се зарадваха и веднага изпратиха двамата служители да заемат от капитаните им колкото е възможно повече вериги. Така се снабдиха с необходимото и оковаха робите по местата им. Орм се възползува да се запаси с храна, защото пътят до Кордова бе дълъг. После останаха на котва редом с бойните кораби в един тих залив, за да чакат време, подходящо за отплаване.

Вечерта Орм слезе на брега с Токе и Гуне и остави другарите си да пазят кораба. Тръгнаха по посока на няколко малки склада, в които търговци се пазаряха за спечелената плячка и продаваха някои вещи, необходими за кораба. Почти бяха стигнали първия склад, когато в него влязоха шестима моряци от един боен кораб; Гуне се закова на място.

— Имаме сметки за уреждане с тези тук — рече той. — Забелязахте ли първите двама?

Нито Орм, нито Токе бяха видели лицата им. Гуне продължи:

— Това бяха убийците на Крок.

Орм пребледня, тръпка премина по тялото му.

— Ако са те — промълви той, — няма още дълго да живеят.

Изтеглиха мечовете си. Бяха същите, които им даде господарката Зубайда. Токе все още не бе успял да измисли толкова подходящо име за своя като Синия език.

— Дългът ни към Крок стои над задълженията ни към Алмансур — каза Орм. — Всички желаем да си отмъстим. Но аз трябва да съм пръв, като вожд съм негов наследник. Вие двамата тичайте зад склада, да им пресечете пътя за бягство.

Сградата имаше врати откъм двете си къси страни. Орм влезе през по-близката и откри вътре шестимата, които разговаряха с търговеца. А той самият, щом го видя да влиза с изваден меч в ръка, се сниши зад някакви торби. Шестимата от кораба извадиха оръжието си и пискливо му заподвикваха разни въпроси. Въпреки че вътре бе сбутано и тъмно, Орм веднага позна мъжа, който бе убил Крок.

— Каза ли си вечерната молитва? — извика той и с такава сила му посече врата, че главата му буквално изхвръкна от раменете.

Двама други моментално нападнаха Орм и той едва смогваше да се защитава. През това време останалите трима хукнаха към задната врата, но Токе и Гуне вече ги чакаха. Токе повали единия на място, като изкрещя името на Крок и замахна с все сила към следващия, но пространството не позволяваше да се развихрят — складът бе малък и отрупан със стока, да не говорим за биещите се вътре мъже. Един скочи на някаква скамейка и се опита да удари Орм, но мечът му закачи някаква греда и Орм го удари с щита си в лицето. Шипът се заби в окото му, той падна по лице и остана неподвижен. Битката не продължи дълго. Вторият убиец на Крок бе повален от Гуне; Орм бе убил двама, а Токе трима. Те пуснаха търговеца, който, скрит в ъгъла, почти не се виждаше, да избяга невредим, тъй като нямаше нищо общо със случилото се.

На излизане от склада забелязаха, че привлечени от шума, към тях вече приближават хора, но щом ги съзряха с кървавите мечове в ръце, те хукнаха обратно. Токе изправи своя меч пред лицето си; по острието му се стичаше кръв, която капеше от дръжката на едри капки.

— Ето, давам ти име, о, сестрице на Синия език! — рече той. — Отсега нататък ще те наричам Алената шия. А Орм гледаше бягащите в далечината моряци.

— И ние трябва да побързаме — промълви той. — Тук сме вече извън закона, но си струваше заради отмъщението.

Бързо се прибраха на кораба и разказаха на останалите за случилото се. Веднага вдигнаха котва и отплаваха, въпреки че вече се беше стъмнило. Мисълта, че са отмъстили за Крок, ги радваше, но същевременно съзнаваха, че трябва да избягат от страната и крайбрежните й води, без да губят време. С бой накараха робите да гребат възможно най-бързо, а Орм сам застана на кормилното гребло. Секретарите на Алмансур не разбраха какво се е случило и го обсипваха с въпроси, но той рядко им отговаряше. Най-сетне корабът излезе от залива в открито море; от юг задуха вятър и те издигнаха ветрилото. До зазоряване поддържаха курс на север, отдалечавайки се от брега; не забелязаха някой да ги преследва.

Зърнаха група острови откъм носа на бакборта и Орм се отправи към един от тях. Там свали двамата секретари и ги помоли да предадат поздрави на Алмансур.

— Невъзпитано ще бъде, ако напуснем службата си при такъв господар — рече той, — без да се сбогуваме с него. Затова предайте му от наше име, че съдбата ни е отредила да убием шестима негови подчинени, за да отмъстим за Крок, предишния ни вожд, независимо че животът на шест човеци съвсем не е достатъчна отплата за неговата смърт. Корабът и робите му взимаме с нас — Не смятаме, че ще е голяма загуба за него. Камбаната също ще ни придружава, защото балансира товара; чака ни опасен път по море. Всички сме на мнение, че Алмансур бе добър господар и ако не бяхме убили тези мъже, с удоволствие щяхме да останем на служба при него; но събитията се развиха така, че нямаме друг избор, ако искаме да си спасим кожите.

Секретарите, се съгласиха да предадат посланието дума по дума. После Орм добави:

— Освен това ще ни направите услуга, ако, щом се върнете в Кордова, предадете поздрави на заможния евреин Соломон, поет и, златар. Благодарете.му от наше име за безрезервните приятелски чувства, ние повече няма да го видим.

— И кажете на господарката Зубайда — прибави Токе, — че двама мъже от север, които познава, й пращат своите поздрави и благодарности. Предайте й, че мечовете, които ни подари, ни служат добре, и независимо че често ги използуваме, остриетата им още не са ощърбени. Само не говорете, когато Алмансур е наоколо, иначе може да ви се случи нещо лошо.

Секретарите носеха със себе си всичките си принадлежности за писане и отбелязаха казаното дотук. После хората на Крок ги оставиха на острова и им дадоха достатъчно храна, за да издържат, докато ги открие някой кораб или пък докато стигнат до сушата сами.

Щом видяха, че корабът се отправя към открито море, робите на греблата се разкрещяха недоволно — очевидно предпочитаха да ги свалят на острова заедно със секретарите. Наложи се хората на Орм да развъртят пръчки и въжета, за да ги укротят и да ги заставят да гребат; вятърът бе стихнал и те бързаха да напуснат опасните крайбрежни води.

— Добре, че са оковани — каза Гуне, — иначе досега повечето да са наскачали във водата, въпреки че имаме мечове. Жалко, че заедно с веригите не взехме и истински бич. Пръчките и въжетата не вършат работа за такива безчувствени животни като тях.

— Колкото и да е странно — рече Токе, — прав си; едва ли преди, когато седяхме на банките в галерата, би ни дошло наум, че един ден камшикът ще ни липсва.

— Е, казват, че на чужд гръб и сто камшика са малко — отвърна Гуне. — Но се опасявам, че ако искаме да избягаме, тези гърбове тук ще трябва по-силничко да ги засърби. — Токе се съгласи с него; обиколиха отново банките и здраво наложиха робите, за да ги накарат да увеличат скоростта. И все пак се придвижваха бавно — гребците не можеха да синхронизират удара си. Орм забеляза това и промълви:

— Само с въжета не можем да ги научим да гребат, щом не са свикнали на това. Хайде да опитаме с камбаната.

При тези думи той вдигна една секира и удари с дръжката й по камбаната точно в момента, когато греблата влизаха във водата. Проехтя силен звън и в отговор робите напрегнаха мишци. Скоро викингите разбраха, че се получава много по-мелодичен звук, ако я бият с дървен прът, обвит в кожа, и това откритие ги зарадва.

Не след дълго излезе вятър и вече не беше необходимо да гребат. Той постепенно се засили; духаше на тласъци с голяма скорост, докато накрая почти се разрасна в буря. Положението изглеждаше критично. Гринулв отбеляза, че точно това трябва да очакват, след като не са принесли жертва, за да омилостивят морските брегове.

Други му възразиха, като му припомниха как при последния случай, в който извършиха жертвоприношение, моментално се натъкнаха на корабите на Алмансур. Гуне боязливо се обади, че може би за по-сигурно е трябвало да поднесат дарове и на Аллах, и някои подкрепиха това мнение; но Токе отбеляза, че според него Аллах нямал особено влияние при морските дела. Орм пък рече:

— Мисля, че никой не може да знае колко е могъщ този или онзи бог или с какво може да ни помогне. Глупаво е да пренебрегваме някои от тях, за да не оскверним други. Знаем само, че в това премеждие едно божество ни служеше добре, имам предвид свети Яков; единствено неговата камбана предпази кораба от преобръщане и помогна на робите да гребат едновременно. Нека не го забравяме!

Всички се съгласиха с мъдрите слова на Орм и принесоха месо и пиене на Агир, Аллах и свети Яков — това поободри духовете.

Вече нямаха точна представа къде се намират, знаеха само, че са далеч от Астурия и държат курс на север, в посоката, накъдето ги тласкаше бурята; че ако не се отклонят прекалено на запад, в един момент със сигурност ще се натъкнат на земя — Ирландия, Англия или пък Бретан. Ето защо събраха смелост и продължиха да се борят със стихията. Един-два пъти успяха да разпознаят някои звезди; надяваха се, че ще намерят пътя.

Най-много се безпокояха за робите. Въпреки че бездействуваха на греблата, те бяха прималели от страх, чувствуваха се зле от морската болест, лицата им бяха позеленели от влагата и студа, а зъбите им тракаха; някои от тях умряха. На кораба имаше малко топли дрехи, а вече беше късна есен и всеки ден ставаше по-студено н ветровито. На Орм и другарите му им беше жал за нещастните роби, грижеха се за тях колкото могат и на малкото, които смееха да приемат храна, даваха от най-хубавото. Знаеха, че ако успеят да ги свалят в добро състояние на сушата, ще бъдат много ценна плячка.

Най-накрая бурята утихна и през целия ден времето бе хубаво, а вятърът поддържаше курса им на североизток; робите се посъживиха, окуражели от слънцето, Но същата вечер настана пълно безветрие, спусна се мъгла, която бързо се сгъстяваше. Беше студено и влажно, всички, и най-вече робите, трепереха от студ; не чувствуваха ни полъх, а корабът се поклащаше безжизнено в мъртвото вълнение. Орм се обади:

— Ето че загазихме. Ако стоим и чакаме да излезе вятър, робите ще измрат от студ; но и да ги заставим да гребат, както са изнемощели, пак няма да издържат. Освен това, докато не се виждат ни слънце, ни звезди, няма кой знае какъв смисъл да гребем.

— Смятам, че трябва да им наредим да работят — каза Рап, — за да се сгреят малко. Можем да плаваме по мъртвото вълнение, защото бурята дойде от юг, а докато трае тази мъгла, нямаме по какво друго да се ориентираме.

Всички решиха, че Рап е дал мъдър съвет. Накараха робите да хванат граблата и те, мърморейки, се подчиниха; наистина бяха останали без сили. Скандинавците отново започнаха на смени да отмерват ритъма с камбаната. Струваше им се, че сега звукът й е още по-приятен, всеки удар отекваше продължително и това ги успокояваше в мъглата. Понякога оставяха робите да починат и да дремнат, но, общо взето, гребаха цялата нощ и направляваха кораба по мъртвото вълнение, а мъглата продължаваше плътно да ги обгръща.

Сутринта на руля бе Огмунд, а Рап биеше камбаната; останалите спяха. Изведнъж двамата се ослушаха, спогледаха се и отново напрегнаха слух. Някъде много отдалеч се носеше едва доловим звън. Изумени, те събудиха другарите си и всички наостриха уши. Звукът се повтори няколко пъти и сякаш идваше отпред.

— Изглежда, не сме единствените моряци с камбана на борда — обади се Токе.

— Да се движим внимателно — рече Гринулв. — Може да са Ран и дъщерите й, които прелъстяват мъжете в морето с музика и заклинания.

— По-скоро са джуджета, които чукат по наковалня — възрази Хале, — и хич няма да се радвам, ако ги срещнем. Сигурно сме близо до някой остров на тролове.

А звънът все още отекваше леко в далечината. Сега всички ги изби студена пот; чакаха да чуят какво ще каже Орм. Робите също слушаха и започнаха да бъбрят възбудено помежду си; но езиците, които използуваха, бяха непонятни за Орм и останалите.

— Никой не би могъл д.а каже какво е това — промълви Орм, — но нека не се плашим от такоаа незначително нещо. Хайде да гребем, както досега, и да си отваряме очите на четири. Аз лично никога не съм чувал за магия, която се прави сутрин на светло.

Съгласиха се с това и продължиха да гребат; междувременно звънът се чуваше все по-близо и по-ясно. По косите им заигра лек полъх на вятър и мъглата се разпръсна; после изведнъж всички се развикаха, че виждат земя. Беше скалистият бряг на някакъв остров или нос. Нямаше съмнение, че звукът е идвал оттам, въпреки че сега бе заглъхнал. Съзряха зелена поляна, на която пасяха кози; също две-три колиби, а край тях хора, загледани в морето.

— Тези не ми приличат на тролове — каза Орм, — нито пък на дъщерите на Ран. Хайде да слезем на брега и да разберем къде сме.

Така и направиха; мъжете от острова не проявиха страх, когато въоръжените моряци слязоха на сушата, а радостно се втурнаха към тях да ги посрещнат. Бяха шестима, всичките стари, с бели бради и дълги кафяви наметала; никой не разбираше езика им.

— В коя земя сме? — попита Орм. — И кои сте вие? Един старец разбра въпроса му и извика на останалите:

— Лохланах! Лохланах![1]

А после отговори на Орм на скандинавски:

— Това е Ирландия, а ние сме монаси от Ордена на свети Финиан.

Щом чуха тези думи, Орм и хората му много се зарадваха; смятаха, че са почти вкъщи. Сега разбраха, че са спрели на малък остров, а зад него се очертаваше ирландският бряг. Тук живееха само старците и техните кози.

Островитяните възбудено разговаряха помежду си; изглеждаха изумени. Този, който знаеше скандинавски, се обърна към Орм:

— Говориш езика на северните мъже; аз го разбирам, защото като млад, още преди да дойда тук, познавах много скандинавци. Но никога не съм виждал хора от Лохлан[2], облечени като теб и другарите ти. Откъде идвате? Какви сте: бели или черни лохланци? И защо пристигате със звън на камбана? Днес е празникът на свети Брандан и ние бихме нашата, за да почетем паметта му; после чухме как в отговор откъм морето се разнесе звън и решихме, че ни отвръща самият светия, който бил голям моряк. Но, за бога, всичките ли, дето плавате с този божествен звук, сте покръстени?

— Как дрънка тоя старец! — обади се Токе. — Отговорът ти ще трябва да бъде дълъг, Орм. Орм отвърна:

— От черните лохланци сме, от земите на крал Харалд; но не знаем дали е още жив, защото много дълго не сме си били у дома. Дрехите и наметалата ни са испански, тъй като идваме от Андалусия, там служихме на великия господар Алмансур. Камбаната ни се нарича Яков и е от някаква църква в Астурия, където е погребан същият апостол. Бе най-голямата от всички в нея; а това как и защо пътува с нас, е дълга история. Чували сме за вашия Христос, но там, откъдето пристигаме, не го почитат и затова не сме покръстени. Щом сте християни, сигурно ще ви е приятно да чуете, че гребците ни са от вашата вяра. Те са роби и са оттам, откъдето е камбаната. Само че пътуването беше много тежко за тях и сега са изнемощели. Няма да е зле да ги свалим на брега да починат малко, преди да продължим за родината. Не се страхувайте от нас; изглеждате добри хора, а ние не използуваме насилие, когато не се опитват да ни противоречат. Няколко от вашите кози ще ни свършат добра работа, но с нищо друго няма да ви ощетим — не смятаме да стоим дълго.

Старецът предаде тези думи на останалите; те заклатиха глави и си зашепнаха. Преводачът обясни, че тук често посрещат моряци и никой досега не им е сторил зло.

— Защото и ние не вредим на никого — продължи той — и не притежаваме нищо освен тези кози, лодките и колибите си; а самият остров е на свети Финиан, той е много могъщ в очите на бога и ни е взел под крилото си. Тази година е благословил козите, та имаме доста, няма да ви липсва храна. Така че добре сте дошли на скромната ни трапеза; а за нас, старците, които от години седим самотни тук, ще е удоволствие да чуем историята на вашето пътешествие.

Свалиха робите на брега и изтеглиха кораба. Орм н другарите му останаха на острова на свети Финиан и заживяха с монасите в мир и разбирателство. Ловяха риба с тях и уловът бе добър, хранеха робите, за да оправят изнемощелия им вид; разправяха на монасите за всичките си приключения. Въпреки че трудно следяха речта им, старците с трепет слушаха разказите за далечни земи. Но най-много се възхищаваха на камбаната — толкова голяма не бяха виждали в Ирландия. Смятаха, че се е случило чудо — че свети Яков и свети Финиан са разговаряли от разстояние с камбаните си; а понякога биеха Свети Яков вместо своята и на висок глас изразяваха радостта си, когато мощният й звън ехтеше навътре в морето.

[1] Хора от езерата (ирл.). — Б. а. ↑

[2] Норвежци или датчани. — Б. а. ↑

Осма глава: ЗА ПРЕБИВАВАНЕТО НА ОРМ ПРИ МОНАСИТЕ НА СВЕТИ ФИНИАН И ЗА ТОВА КАК В ЙЕЛИНГЕ СЕ СЛУЧИ ЧУДО

Докато си почиваха при монасите на свети Финиан, Орм и другарите му задълбочено разискваха по въпроса какъв курс да вземат, след като робите се възстановят достатъчно и са в състояние да продължат пътуването. Всички, и Орм не по-малко от другите, бързаха да се върнат вкъщи. През този сезон в морето имаше малко кораби и не съществуваше сериозна опасност да срещнат пирати, но при зимни условия плаването сигурно щеше да е трудно, а това можеше да причини смъртта на много роби. Затова сметнаха, че ще постъпят наи-разумно, ако ги продадат при първа възможност. За тази цел трябваше или да слязат до Лимърик, където бащата на Орм бе известен, или да отидат на север до Корк, където от години Олоф със Скъпоценните камъни държеше цялата търговия с роби в околността. Попитаха монасите какво ще им препоръчат.

Като чуха въпроса им, те възбудено забъбриха помежду си. Очевидно се забавляваха много. Преводачът им каза:

— Явно пристигате отдалеч и не сте наясно как стоят днес нещата в Ирландия. Няма да е лесно да търгувате нито в Лимърик, нито в Корк; сега на власт тук е Бриън Бору и въпреки че идвате от далечни земи, сигурно сте чували за него.

Орм отвърна, че баща му често е споменавал за крал Бриън, който воювал срещу викингите и Лимърик.

— Вече няма сражения — продължи монахът. — Отпърво той бе вожд на далкасийците; след това викингите в Лимърик поведоха война с него. После стана крал на Томонд и пак воюваше с тях. След време се издигна в крал на целия Мунстер и нападна града, като уби голяма част от викингите там, а тези, които останаха живи, прогони. И ето, сега е най-великият воин и герой в Ирландия, крал на Мюнстър и граф на Лейнстър; а малкото чужденци, крито останаха да живеят в крайбрежните градове, са негови васали. В момента е във война с Малахи, краля на кралете в Ирландия, иска да му отнеме жената и властта. Олоф със Скъпоценните камъни му се подчинява и праща войски, за да му помага; та дори и Сигтрюг Копринената брада от Дъблин, най-силният от чуждите вождове в страната, на два пъти му поднася дарове.

— Лоши новини — рече Орм, — този крал Бриън трябва наистина да е много силен, въпреки че сме виждали и по-могъщ от него. Но дори думите ти да са верни, не виждам защо това ще попречи да му продадем робите си.

— Крал Бриън не купува роби — отвърна монахът. — Той просто си взима всичко необходимо от съседите и от жителите на Лохлан. Освен това известно е, че три неща желае да притежава повече от всичко на света и от три неща се отвращава — последните не са във ваша полза. Трите му съкровени мечти са: върховна власт, която вече има; неограничено количество злато, с което също разполага; и най-красивата жена, която цял свят знае под името Гормлай, сестра на Мелмор, крал на Лейнстър. Нея все още не е спечелил. Преди тя бе съпруга на краля на Дъблин Олоф Кваран, който я изгони заради острия й език, а сега е омъжена за краля на всички наши крале Малахи; той така се забавлява в нейната спалня, че едва ли вече може да излезе на бойното поле. Когато Бриън го победи, ще спечели и Гормлай, а той винаги получава това, което иска. Но трите неща, които не понася, са езичниците, хората от Лохлан и поети, които възпяват другите крале. Омразата му е безпределна като алчността му и нищо не е в състояние да притъпи тези чувства, така че, след като сте езичници и чистокръвни лохланци, не ви съветваме да се навъртате около него — не ви желаем смъртта.

Мъжете изслушаха внимателно всичко това и се съгласиха, че търговията с крал Бриън няма да им се отрази добре. А Орм каза:

— Според мен камбаната ни донесе щастие, като ни доведе на този остров, вместо в неговите земи.

— Свети Финиан също ви помогна — добави монахът. — А сега, след като се уверихте колко много могат да направят светците дори за езичници като вас, няма ли да е по-разумно да повярвате в бога и да се покръстите в християнската вяра?

Орм отвърна, че не се с замислял много по този въпрос, но че не смятал за наложително взимането на подобно решение.

— Може и да е по-спешно, отколкото си мислите — ги осведоми монахът, — защото остават само единадесет години до края на света, когато Христос ще се яви на небето и ще съди всички смъртни. Езичниците ще сторят добре, ако се покръстят, преди да се случи това. Няма да е разумно да чакате последния момент. Сега повече от всякога тълпи от неверници преминават към бога, малцина ще останат да живеят в тъмнина. Христос очевидно ще дойде съвсем скоро, щом като дори най-грешният от всички, датският крал Харалд, току-що се покръсти. Ето защо време е и вие да го последвате, да се откажете от лъжовните си богове и да приемете правата вяра.

Викингите го гледаха втрещени, а един-двама се разкикотиха и запляскаха по коленете си.

— Скоро ще започнеш да ни разправяш — обади се Токе, — че е станал монах като теб и си е обръснал главата.

А Орм рече:

— Ние пътувахме надлъж и нашир, докато ти и братята ти сте седели па този самотен остров; а ето че имате по-важни новини за нас, отколкото ние ви носим. Но искате да повярваме нещо невероятно — че крал Харалд е станал християнин. Мога да си обясня това единствено така: някой моряк, като е видял колко сте простодушни и невинни, ви е внушил тази идея, за да се пошегува.

Но монахът ги уверяваше, че им е казал истината, а не е повтарял просто дрънканиците на случайни пътешественици. Чули тази невероятна новина от устата на собствения си епископ, когато ги посетил преди две години; след това седем поредни недели благодарели на бога от името на всички християни, пострадали от викингите, за голямата победа, която е спечелил.

Това убеди скандинавците в правотата на думите му, въпреки че не им помогна да приемат по-лесно тази изумителна вест.

— Сам той е потомък на Один — казваха си те и се споглеждаха в недоумение, — как е възможно да се обвърже с друг бог?

— Щастието го е следвало цял живот; това е дар от асите[1]; флотата му нападаше християните и се връщаше отрупана с техните богатства. Какво общо има той с християнския бог? — чудеха се те.

Седяха стъписани и клатеха глави.

— Остарял е вече — промълви Гринулв — и може би се е вдетинил както крал Ане от Упсала преди години. Кралете пият по-силна бира и имат много жени; с течение на времето това може така да изтощи един мъж, че да замъгли разсъдъка му и той да не знае какво върши. Но на тях всичко е позволено, дори когато разумът им ги напусне. Сигурно по този начин и крал Харалд се е забъркал в християнската религия.

Мъжете кимаха в съгласие и започнаха да разказват за разни хора от родните си земи, които на старини станали чудаци и причинили много неприятности на семействата си със странните си капризи. Всички смятаха, че не е хубаво човек да живее до възраст, когато зъбите му изпопадат и умът му залинее. Монасите се обадиха, че ще ги сполетят и по-страшни неща — след единадесет години в деня на Страшния съд внезапно ще бъдат изтръгнати от земята. Но викингите отвърнаха, че ще се притесняват за това, когато му дойде времето, и само от страх няма да си направят труда да приемат християнството.

А Орм бе зает с други мисли; трябваше да реши какъв курс да поемат, щом не смеят да тръгнат към пазарите навътре в страната. Накрая се обърна към другарите си:

— Хубаво е да си водач, като има да се разпределя плячка или да се раздава бира, но не и когато трябва да се взимат решения. Не успях да измисля нещо кой знае какво. Ясно е, че трябва да отплаваме — робите са във възможно най-добро състояние, тук си починаха и похапнаха добре. Колкото повече се бавим, толкова по-лошо ще става времето и по-трудно ще пътуваме, Според мен най-добрият план е да отидем при крал Харалд — в неговия двор има много богати хора, които биха дали добра цена за робите; а ако действително е станал християнин, носим му чудесен подарък, който сигурно ще го предразположи към нас. Аз самият бих предпочел да постъпя на служба при него, отколкото да седя в бащината си къща като най-малкия син на семейството, ако изобщо старецът и Од, брат ми, са още живи. Тези от вас, които бързат за дома, ще се придвижат лесно от кралския двор до Блекинге, след като продадем робите и си разделим парите. Но най-важното е да се погрижим те да не умрат, като излезем в студените северни води.

После каза на монасите, че иска да изправи сделка с тях: те да му дадат всички ярешки кожи и излишни дрехи, които имат, а той да им остави двама от иай-слабите роби, защото ако ги вземе, те ще умрат, но ако останат и възстановят силите си, ще им бъдат полезни. Освен това ще им даде и андалуски сребърни монети. Монасите се разсмяха и казаха, че не са чували ирландец да е сключвал по-добра сделка с лохланах, но че биха предпочели в замяна камбаната на свети Яков. Орм отвърна, че не може да им я остави, и пазарлъкът приключи на първоначалното предложение. Така робите бяха снабдени с нещо като зимно облекло.

Приготвиха си пушена риба и козе месо за пътуването. Взеха и от репите, които монасите отглеждаха. Те им помагаха много, държаха се като приятели и не се оплакваха, че гостите им са причина стадото от кози да намалее толкова. Единственото, което ги безпокоеше, бе, че камбаната ще остане в ръцете на езичници, че Орм и хората му не си знаят интереса и не искат да се покръстят. Когато дойде време да се сбогуват, направиха последен опит да убедят приятелите си в правотата на Христа, на свети Финиан, на Страшния съд и на истинската вяра. Орм им отвърна, че точно в този момент няма време да се занимава с подобни проблеми, но че както подобава на истински вожд, трябва да изрази с нещо благодарността на всички за гостоприемството, което са им оказали. После пъхна ръка в пояса си, извади три златни монети и им ги даде.

Като видя щедростта му, Токе се засмя; каза, че не е по-беден от Орм, а и много скоро възнамерява да се задоми в едно от най-добрите семейства на Листер и да се издигне в родния си край. Затова той също даде три златни монети; монасите се изумиха от тази разточителност. Останалите не бяха особено ентусиазирани от примера на водачите си, но за да защитят доброто си име, и те извадиха по нещо; всички освен Гринулв. Подиграваха го, че е стиснат, но той се хилеше с кривата си усмивка и си чешеше брадата, явно доволен от себе си.

— Аз не съм вожд — рече той — и освен това започвам да остарявам, никое момиче няма да се ожени за мен и да ми донесе за зестра хубава къща, в която да живея; дори някоя бабушкера няма да го стори. Така че моето скъперничество е просто проява на здрав разум.

Качиха робите отново на борда и ги оковаха по местата им. Орм отплава от остров Свети Финиан и се насочи на изток покрай ирландския бряг. Имаха силен попътен вятър и се движеха бързо. Всички трепереха от есенния хлад, въпреки че се бяха увили в ярешките кожи. Орм и другарите му бяха прекарали толкова дълго на юг, че сега повече отпреди усещаха студа в кастите си. Въпреки това бяха в добро настроение — знаеха, че са съвсем близо до дома, и единственото им безпокойство беше да не ги нападнат някои техни сънародници, каквито имаше вероятност да срещнат в тези води; затова бяха много бдителни. Монасите им бяха казали, че сега, когато крал Бриън е затворил за тях по-голямата част от Ирландия, около английските брегове се навъртат все по-многочислени орди викинги от Дания — смятат Англия за най-подходяща цел на своите набези. Орм държеше кораба далеч от брега, за да не се натъкнат на викингски кораби, когато преминават през Ламанша. Имаха късмет и не срещнаха никого; излязоха в открито море и почувствуваха как пръските на морските вълни станаха по-студени. Плаваха, докато пред очите им се появи крайбрежието на Ютланд. Всички се засмяха от облекчение, сърцата им преливаха от радост, че отново виждат датска земя; сочеха си различни места от сушата, които бяха преминали преди много време, когато тръгнаха с Крок на юг.

Заобиколиха Скаге и насочиха кораба надолу край подветрения бряг на залива; сега, доколкото можеха, робите отново трябваше да гребат под ударите на камбаната на свети Яков. Тук Орм поговори с мъжете от някакви рибарски лодки, които им пресякоха пътя. От тях разбра на какво разстояние се намират от Йелинге, където бе настанен дворът на крал Харалд Синия зъб. После всички лъснаха оръжието и се погрижиха за облеклото си, за да се представят пред краля по достоен за положението си вид.

Рано една сутрин стигнаха в Йелинге и завързаха кораба си на пристана. Оттам се виждаше кралският дворец, заобиколен с висока стена. Долу край кея имаше някакви колиби. От тях наизлязоха хора и започнаха да разглеждат Орм и другарите му с любопитство заради чуждоземния им вид. Викингите пренесоха камбаната на брега, като използуваха същите трупи и платформа, с които я придвижваха в Астурия. През това време от околните постройки се събра тълпа от изумени зрители — те гледаха чудото с разширени очи и разпитваха откъде идват тези чужденци. След като бяха прекарали в чужбина толкова много години, за Орм и останалите звучеше странно да чуят родния си език от устата на други хора. Освободиха робите от веригите и ги впрегнаха да теглят камбаната към кралския двор.

Изведнъж откъм двореца се разнесоха викове и глъчка, по хълма към тях тичешком се спускаше някакъв дебел мъж, загърнат в дълга наметка с качулка. Беше с обръсната глава и на гърдите му висеше сребърен кръст; ужас се четеше в лицето му. Пристигна при колибите задъхан, разперя широко ръце и извика:

— Пиявици! Пиявици! Няма ли тук милосърдна душа да ми даде пиявици? Спешно ми трябват силни млади пиявици за изсмукване на кръв!

Личеше, че е чужденец, но въпреки че бе останал без дъх, говореше датски правилно.

— Пиявиците в двореца се разболяха и не искат да пият кръв — продължи той задъхано, — а единствено те могат да облекчат зъбобола му. В името на Всевишния, сина му и Светия дух, няма ли кой тук да ми даде пиявици?

Но никой от колибите не разполагаше с такива и дебелият свещеник заохка, започна да се отчайва. Сега бе слязъл долу на кея, където бе закотвен корабът на Орм — там изведнъж съзря камбаната и струпаните хора. Очите му бавно се ококориха и той затича напред да я разгледа.

— Какво е това? — извика той. — Камбана, свещена камбана? Сънувам ли? Наистина ли е камбана, или е творение на дявола? Как е попаднала тук, в тази земя на мрак и зли духове? През живота си не съм виждал такова разкошно нещо, дори в катедралата на самия император във Вормс.

— Наречена е на свети Яков, апостола — отвърна Орм, — донесохме я тук от неговата църква в Астурия. Научихме, че крал Харалд е станал християнин, и решихме, че такъв подарък ще го зарадва.

— Чудо, чудо! — разкрещя се свещеникът и избухна в сълзи от облекчение, простирайки ръце към небето. — Ангелите небесни се смилиха над нас в момент на нужда, когато пиявиците се разболяха. Това е най-доброто лекарство. Но хайде, побързайте! Не бива да се бавим, зъбът много го боли.

Робите бавно затеглиха камбаната към двореца, а той през цялото време ги увещаваше да се напрегнат и да се движат по-живо. Бърбореше непрекъснато, сякаш беше обезумял, бършеше очи, вдигаше поглед към небето и редеше безразборно свети слова. Орм и другарите му успяха да разберат, че кралят има зъбобол, но не схващаха по какъв начин се предполагаше камбаната да му помогне. Свещеникът само ломотеше нещо за късмет, наричаше ги божи пратеници и твърдеше, че сега всичко ще е наред.

— Слава на Всевишния, не са му останали много зъби — продължи той, — но и тези, които има, ни създават толкова неприятности, както всички други творения на дявола из цялата тази варварска земя. И независимо че е стар, често го болят, всички освен двата сини зъба; а когато е в такова състояние, направо става опасен и сипе ужасни богохулства. Веднъж това лято един кътник така го измъчваше, че за малко да прати брат Вилибалд при светите мъченици — удари го по главата с голямото разпятие, което всъщност се използува за успокоение на болки. Сега, слава богу, се съвзе, но цели седмици бе замаян и се чувствуваше зле. Оставихме живота си в ръцете на бога, брат Вилибалд и аз, когато дойдохме с епископ Попо в тази земя на мрака и донесохме Евангелието заедно с лечителските си способности; все пак не си струва да се превръщаме в мъченици заради няколко болни зъба. А не ни позволява да ги извадим. Заплашва ни със смърт, ако го сторим — казва, че не иска да го сполети участта на някакъв стар шведски крал, който през последните си години пиел само мляко от рога си. Виждате какви опасности и препятствия трябва да преодоляваме ние двамата заради този крал в стремежа си да разпространяваме правата вяра: брат Вилибалд, най-способният знахар в цялата бременска епархия, и аз, брат Матиас, лечител и едновременно с това ръководител на църковния хор.

Той се спря да поеме въздух, избърса потта от лицето си и подкани задъхано робите да побързат. После продължи:

— Най-трудното за знахарите в тази страна е, че не разполагат с никакви свети мощи, които да им помагат, нямаме ни един от зъбите на свети Лазар — те са несравними за лечение на зъбобол и ги има навсякъде другаде из християнските владения. На нас, мисионерите от варварските земи, не ни разрешават да носим каквито и да било мощи със себе си, за да не попаднат в ръцете на езичниците и да бъдат осквернени. Трябва да разчитаме само на молитвите си, на кръста и на земните средства за лечение, а понякога те не са достатъчни. Затова никой тук в Дания не може да използува светите начини за лекуване без наличието на мощи, а времето за тях още не е дошло. Въпреки че местните хора вече убиха трима епископи и безброй обикновени свещеници и телата на някои от тези мъченици бяха намерени и погребани по християнски, така че знаем местонахождението им, Светата църква ни забранява да изкопаем за лечение дори една тяхна кост, докато не минат тридесет и шест години. Дотогава за лекарите ще е трудно да работят тук.

Заклати глава и замърмори тъжно нещо под носа си; след малко сякаш се пооживи.

— Но сега — продължи той, — след като божията воля нареди да се случи това невероятно чудо, за нас с брат Вилибалд ще бъде по-леко. Вярно, никъде в Светото писание не съм видял да се споменава, че свети Яков притежава определени способности да лекува зъбобол, но не е възможно в камбаната от собствената му свята гробница да не е съсредоточена огромна сила срещу всякакъв вид злина, включително и развалени зъби. Ето защо, вожде, за нас с брат Вилибалд, както и за цялото християнство в тази земя, вие не сте нищо друго освен божи пратеници. Орм се обади:

— Мъдрецо, как може да се излекува зъбобол с камбана? Ние с моите другари пътувахме по далечни земи и видяхме много невероятни неща, но това наистина би било чудо.

— За зъбобол ние, посветените в лечителското изкуство, знаем две лекарства — отвърна брат Матиас. — И двете са ефикасни. Аз самият съм на мнение, и сигурно брат Вилибалд ще ме подкрепи, че старинната рецепта на свети Григорий е най-добра. Скоро ще имате възможност да видите как се прилага.

Бяха стигнали вече до насипа с високата ограда. Един стар вратар им отвори огромната външна порта, а друг наду рога си, за да съобщи, че посетителите са пристигнали. Брат Матиас застана начело на процесията и с въодушевление запя някаква църковна песен: Vexilla regis prodeunt. След него крачеха Орм и Токе, следвани от впрегатните роби и останалите викинги, които ги подканяха напред.

Зад оградата имаше множество къщи, които принадлежаха на членове от кралското домакинство. Крал Харалд живееше в, по-голям разкош и демонстрираше своята власт по-очебийно от баща си. Бе наредил да разширят просторната трапезария на крал Горм и я бе подредил още по-богато, а за прислугата и придворните си бе наредил да построят общежития. Когато кухнята и пивоварната бяха завършени, поетите им посветиха стихове. Някои осведомени люде твърдяха, че са дори по-големи от тези на краля на Упсала, Брат Матиас ги поведе направо към спалнята на краля; вече доста остарял, той прекарваше повечето време там заедно с жените и съкровищницата си.

Спалнята беше висока и просторна сграда, но сега не бе така населена, както преди години. След като епископ Попо многократно бе предупреждавал крал Харалд, че трябва във всяко отношение да води праведен живот, той се лиши от услугите на повечето от жените си и задържа само някои от най-младите. По-възрастните, които му бяха родили деца, живееха също в неговия двор, но на друго място. Тази сутрин из къщата и около нея кипеше трескава дейност, множество придворни и от двата пола търчаха възбудено и се суетяха напред-назад. Някои се спряха и се загледаха в приближаващата процесия, като се питаха какво ли означава всичко това; а брат Матиас престана да пее и като пиян се втурна в галоп през тълпата към кралските покои, следван по петите от Орм и Токе.

— Брате Вилибалд, брате Вилибалд! — извика той. — Има лек в Галаад[2]! Велики кралю, радвай се и благодари на бога, заради теб се случи чудо; болката скоро ще бъде прогонена. Аз съм като Саул[3], синът на Киш — излязох да търся пиявици, а вместо това открих нещо свещено.

Докато хората на Орм с неимоверни усилия се опитваха да докарат камбаната в спалнята, брат Матиас започна да изрежда всичко, което се беше случило до този момент.

Орм и другарите му поздравиха крал Харалд много почтително и с любопитство го заразглеждаха; откак се помнеха, непрекъснато бяха чували името му, струваше им се нелепо най-после да го видят, а той да е болен и нещастен.

Леглото му беше поставено с лице към вратата до късата стена в стаята. Беше доста високо и изработено от масивно дърво, отрупано с продълговати възглавници и с кожи — толкова голямо, че на него можеха да легнат без притеснение трима-четирима души. Крал Харалд седеше на края му, подпрян с въглавници и загърнат в дълга наметка от видрова кожа, на главата си имаше жълта плетена вълнена шапчица. На пода в краката му седяха две млади жени, поставили помежду си тава с горяща жарава. Те държаха стъпалата му и ги разтриваха, за да ги сгреят.

Дори и най-непросветените биха се досетили, че крал Харалд е велик владетел, въпреки че в момента липсваха атрибутите на кралската власт и на лицето му бе изписан страдалчески израз. Големите му кръгли очи се бяха разширили в меланхолично предчувствие за близката агония, а погледът му се прехвърляше от лице на лице и накрая се спря на камбаната, която точно вкарваха в стаята. Но тази сцена, изглежда, не бе в състояние да възбуди у него особен интерес; дишаше на пресекулки, сякаш останал без дъх — болката временно бе поспряла и той я чакаше да се върне и да започне отново да го измъчва. На вид бе як и набит, с широк гръден кош и огромно шкембе; имаше едро и червено лице с гладка лъскава кожа. Косата му беше бяла, но брадата, гъста и заплетена, разстлана по гърдите му като множество островърхи езици, имаше сивкаво-жълтеникав оттенък; само в средата, от долната устна, се спускаше тънка ивица, която не бе посребряла и бе запазила първоначалния си рус цвят. Устата му бе мокра от взимането на обезболяващи лекарства и двата сини кучешки зъба, известни заради дължината и цвета си, блестяха дори повече от обичайно като бивниците на някои стар глиган. Очите бяха изцъклени и кръвясали; но те, както високото чело и огромните посивели вежди, излъчваха несравнима царственост.

Епископ Попо не бе сред присъствуващите. Беше бдял до леглото му през цялата нощ с молитва па уста, слушал бе ужасните му заплахи и богохулства, когато болката се усилваше много, затова накрая го принудиха да се оттегли и да си почине. Но брат Вилибалд, които заедно с брат Матиас цяла нощ опитваше различни лекарства, бе останал буден, запазвайки бодрия си дух. Беше дребничък съсухрен мъж с голям нос и свити устни; на слепоочието му имаше червен белег. Слушаше с интерес разказа на брат Матиас за случилото се и кимаше с глава, а когато камбаната се появи на входа, простря ръце нагоре.

— Това наистина е чудо! — извика той пронизително и възторжено. — Тези странници ни се притекоха на помощ с мисия от небето, така както божествените гарвани нахраниха пророк Елия[4], когато бе сам в пустинята. Всичките ни церове успяваха да прогонят болката само за няколко минути; но щом нашият господар, кралят, загубеше търпение и отвореше уста, болката веднага се връщаше. Така бе през цялата нощ. Сега обаче със сигурност ще го излекуваме. Първо, брат Матиас, измийте камбаната хубаво със светена вода, после я обърнете на една страна и я почистете отвътре, тъй като не забелязвам по външната й повърхност праха, който ми е необходим. Трябва веднага да го смеся с другите съставки.

Обърнаха камбаната, а брат Матиас я избърса отвътре с парцал, напоен в светена вода, който след това изстиска в приготвения за целта съд. По нея имаше доста стар прах и събраната вода излезе почти черна — това много зарадва брат Вилибалд. Той се зае да размесва разни лекарства, подредени в голям съндък от кожа, като междувременно държеше поучителна реч на тези от присъствуващите, които бяха любопитни да узнаят с какво се занимава.

— Старинната рецепта на свети Григорий[5] е най-ефикасна в подобни случаи — препоръча той. — Формулата е проста и около приготовлението и няма никаква тайна. Сок от трънка, жлъчка от глиган, селитра и бича кръв, щипка хрян и няколко капки хвойнова вода — всичко това смесено с равно количество светена вода, в която е изплакната някоя свещена реликва. Държите тази смес в устата, докато се изпеят три куплета от псалмите; процедурата се повтаря три пъти. Това е най-сигурното средство срещу зъбобол, което ние, практикуващите този занаят, познаваме. Винаги помага, стига реликвата да има достатъчно силно действие. Апулийските[6] лечители на стария император Ото смятаха, че жабешката кръв е по-ефикасна от бичата, но сега малцина са на това мнение, което е щастливо съвпадение, тъй като през зимата жабешката кръв се намира много трудно.

Той извади от сандъка си две малки метални шишенца, изтегли запушалките, помириса ги, поклати глава и изпрати един слуга в кухнята да донесе прясна жлъчка и бича кръв.

— В случаи като този е необходимо най-доброто — рече той — и когато реликвата е толкова силна, трябва много да се внимава с останалите съставки.

Всичко това отне няколко минути и сега крал Харалд сякаш страдаше по-малко. Той отправи поглед към Орм и Токе — явно беше изненадан, че вижда край себе си непознати хора, облечени в чуждестранни доспехи; те още носеха червените наметки и гравираните щитове на Алмансур, а шлемовете им покриваха носа и падаха ниско по страните и врата. Кралят им махна да се приближат.

— Чии хора сте? — попита той.

— Твои поданици сме, кралю — отвърна Орм, — но идваме от Андалусия. Там служихме на Алмансур, великия владетел на Кордова, докато помежду ни се проля кръв. Когато тръгнахме на пътешествие с три кораба, Крок от Листер бе наш водач, но бе убит заедно с много други. Аз се казвам Орм, син на Тосте, родом съм от местността Възвишението в Сконе и съм водач на тези, които останаха живи. Донесохме ти тази камбана; щом чухме, че си станал християнин, кралю, решихме, че такъв подарък ще ти достави удоволствие. Нямам представа дали притежава някаква сила, с която се лекува зъбобол, но в морето ни помагаше много. Тя бе най-голямата от всички, поставени над гроба на свети Яков в Астурия, където има много невероятни неща. Бяхме там с господаря Алмансур; той много ценеше камбаната.

Крал Харалд кимна, без да отрони дума; но едната от младите жени в краката му обърна глава, взря се в Орм и Токе и заговори много бързо на арабски:

— В името на Аллах, милостивия, състадателния! Вие хора на Алмансур ли сте?

Двамата се втренчиха в нея, изумени да чуят този език в двора на крал Харалд. Девойката бе хубава, с големи кафяви очи, разположени раздалечено на бледото й лице. Имаше черна коса, която се спускаше от слепоочията на две дълги плитки. Токе не говореше добре арабски, но тъй като отдавна не бе разговарял с жена, побърза да отговори.

— Сигурно си от Андалусия — рече той. — Там съм виждал жени като теб; но не толкова красиви.

Тя му се усмихна набързо и показа белите си зъби, но веднага след това тъжно наведе поглед.

— Страннико, който говориш моя език — тихо промълви тя, — виждаш каква награда получих за красотата си. Ето ме, андалуска със селбитийска кръв, сега безсрамно разбудена, съм принудена да робувам на най-дивите варвари, да разтривам разкапаните стъпала на тоя старчок със сините зъби. В тази страна няма друго освен студ и тъмнина, животински кожи и въшки, и храна, от която дори севилските кучета биха повърнали. Само в Аллах мога да търся утеха от злата съдба, която си навлякох с красотата си.

— Според мен не си заслужила такава долна работа — топло се отзова Токе. — Сигурно можеш да си намериш мъж, който ще ти предложи нещо повече от краката си.

Тя пак му отправи слънчевата си усмивка, въпреки че очите й бяха плувнали в сълзи; но в това време крал Харалд се раздвижи и сърдито попита:

— Кой си ти, дето си шепнеш тайно с моята робиня?

— Казвам се Токе, син на Сивата чайка от Листер — отвърна той, — и цялото ми богатство на този свят са мечът и бързият ми език. Но не проявявам неуважение, като разговаряме една от жените ти, кралю. Тя просто ме разпитваше за камбаната и аз й отговорих. Смята, че този подарък ще ти достави толкова удоволствие, колкото тя самата ти е дала, и че ще ти бъде не по-малко полезен.

Крал Харалд понечи да му отвърне, но щом отвори уста, лицето му се сгърчи, нададе страхотен рев и се тръшна назад върху възглавниците. Двете млади жени, които масажираха краката му, се търколиха по гръб; разваленият зъб отново бе започнал непоносимо да боли.

Това създаде голямо объркване в спалнята и тези, които стояха най-близо до кралското ложе, отстъпиха крачка назад, да не би болният да започне да буйствува. Но брат Вилибалд вече бе приготвил лекарството и приближи смело с бодро изражение и окуражителни думи.

— Хайде, хайде, велики кралю — увещаваше го той, като прекръсти първо него, а после съда с лечебната доза, който държеше в едната си ръка. С другата взе малка лъжичка от рог и занарежда с тържествен глас:

В целебната течност сега ще удавим ужасната болка, която влудява, и ти ще усетиш, че тя преминава.

Кралят се бе втренчил в него и в лекарството му, сумтеше сърдито, клатеше глава и пъшкаше; от мъка и болка замахна с юмрук и ядосано изкрещя:

— Бягай оттук, свещенико! Измитай се заедно с твоите заклинания и варива. Ей, Халбьорн, Арнкел, Грим, тук! Вдигнете брадви и пред мен разсечете тоя въшлив свещеник.

Но подчинените му често бяха чували подобни изблици и не обръщаха внимание на избухванията му; а брат Вилибалд, без ни най-малко да се уплаши, смело му заговори:

— Търпение, кралю, понадигни се и изпий това; в него има свещена сила. Само три лъжички, кралю, дори не е необходимо да ги гълташ. Пей, братко Матиас!

Брат Матиас, застанал зад него с голямо разпятие в ръце, подхвана някакъв свещен химн:

Solve vincla reis

Profer limen caecis,

Mala nostra pelle,

Bona cuncta posce.

Това сякаш поуспокои краля, тъй като той търпеливо се остави да го вдигнат. Брат Вилибалд моментално пъхна лъжичка от сместта в устата му, като междувременно продължаваше да пее с брат Матиас, а всички останали в спалното помещение ги гледаха очаквателно. Лицето на краля стана яркочервено от силното действие на лекарството, но той не отвори уста; чак след като изпяха три куплета, послушно го изплю, при което брат Вилибалд, без да спира да пее, му даде още една лъжичка,

Впоследствие всички присъствуващи потвърдиха, че само няколко секунди след вземането на втората доза и преди свещениците да са успели да изпеят първия куплет, кралят внезапно затворил очи и се вкаменил. После ги отворил и изплюл лекарството, въздъхнал дълбоко и креснал да му донесат бира. Брат Вилибалд спря да пее и развълнувано се наведе към него:

— По-добре ли ви е, ваше величество? Болката стихна ли?

— Да — отговори кралят и отново се изплю. — Лекарството ти е кисело, но явно е ефикасно.

От радост брат Вйдибалд протегна ръце нагоре.

— Слава тебе господи! — извика той. — Случи се чудо! Свети Яков от Испания отвърна на молитвите ни. Благодари на бога, кралю, настъпват по-добри времена. Зъбоболът вече нима да помрачава духа ти, сърцата на твоите слуги няма да се свиват от безпокойство.

Крал Харалд кимна с глава и поглади краищата на брадата си. Грабна с две ръце високата чаша, която му поднесе един паж, и я надигна към устните си. Отначало преглъщаше внимателно, очевидно от страх да не се върне болката, но след това спокойно я изпразни до дъно. Нареди да я напълнят повторно и я предложи на Орм.

— Пий! — заповяда тон. — И приеми нашите благодарности за помощта.

Орм пое съда и пи. Не бе вкусвал по-хубава бира — силна, гъста бира, каквато само кралете можеха да си позволят да правят. Той я изпи с удоволствие. Токе го наблюдаваше. Въздъхна и каза:

Сухото ми гърло сякаш пари.

Ах, проклета болест — нямам мира!

Но едва ли лекарите знаят,

че най-добър лек е халба бира.

— Щом си поет, пий и ти — рече кралят. — Но след това ще трябва да съчиниш стихове за пивото.

Напълниха пак чашата за Токе. Той я надигна и пи, като навеждаше все по-пазад главата си. Всички, които бяла в спалнята на краля, смятаха, че едва ли друг път са виждали така да се изпразва чаша. После Токе постоя малко, обърса пяната от брадата си и започна да декламира с доста по-силен глас от този, с който отправи молбата:

Години скитах зажаднял,

извърших набези за трима.

Наследнико на Горм,

хвала за питието ми любимо.

Присъствуващите похвалиха стиховете му, а кралят рече:

— Малко са поетите днес, а още по-малко тези, които могат да съчиняват стихове, без да размишляват с часове преди това. Мнозина идваха при мен с разни оди и лирика; а после цяла зима се дразнех, като ги гледах как само се мотаят из салоните ми и гадните им муцуни лочат бирата ми, без да създадат нещо повече от това, което са представили в началото. Харесвам хората, които редят стиховете с лекота и могат всеки ден, докато се храня, да ме развличат с нещо ново. В това отношение теб, Токе от Листер, те бива много; от времето, когато Ейнар Скалаглам и Вигфус Вига-Глумсон ми бяха на гости, не съм чувал друг поет да рецитира така гладко. Ще прекарате Юл при мен заедно с другарите си; ще пиете от най-хубавата ми бира — заслужихте я с подаръка, който ми донесохте.

После кралят се прозя широко — беше изтощен от мъчително прекараната нощ. Придърпа плътно около себе си кожената наметка и се сви на леглото в по-удобна за сън поза; младите жени продължаваха да седят от двете му страни. Покриха го с кожите и брат Матиас и брат Вилибалд описаха кръст над главата му, мърморейки под носа си молитви. След това всички напуснаха стаята, а придворният на спалнята застана отпред в средата на двора с меч в ръка и извика силно три пъти: „Кралят на Дания спи!“, за да се пази тишина и да не се обезпокоява сънят му.

[1] Общо название на митичните скандинавски богове. — Б. пр. ↑

[2] Историческа планинска област източно от р. Йордан. — Б. пр. ↑

[3] Саул — първият цар на Израел (Ст. з.). — Б. пр. ↑

[4] Еврейски пророк от IX в. пр. н. е, преследван за това, че отрича Ахав и Йозавел. — Б. пр. ↑

[5] Св. Григорий (540–604) — папа, силно повлиял средновековната църква. — Б. пр. ↑

[6] Апулир — област в Югоизточна Италия, на Адриатическо море. — Б. пр. ↑

Девета глава: КАК КРАЛ ХАРАЛД СИНИЯ ЗЪБ ПРАЗНУВАШЕ ЮЛ

От целия север в йелинге пристигнаха знатни гости да празнуват Юл с крал Харалд, затова спалните помещения и масите бяха претъпкани. Но Орм и другарите му не се оплакваха от теснотията; бяха получили добра цена за робите си и успяха да приключат сделките, преди да започнат празниците. Орм бе поделил печалбата и всички се чувствуваха наистина богати и свободни, започнаха да мечтаят за Листер, искаха да узнаят дали двата кораба на Берсе са се завърнали, или те са единствените оцелели от похода на Крок. Все пак не възразиха, когато им предложиха да останат в Йелинге, докато завърши празненството — да прекараш Юл с краля на Дания, се смяташе за голяма чест, придаваше на името блясък за цял живот.

Най-важният гост бе синът на крал Харалд, крал Свен Раздвоената брада, който бе дошъл от Хедебю с голяма свита. Като всички синове на краля и той бе дете от наложница; затова баща и син не се обичаха много и избягваха да се срещат, когато бе възможно. Но всяка година по Юл крал Свен идваше в Йелинге и хората знаеха защо. Често по празниците, когато храната бе по-обилна и пиенето по-силно от обичайното, се случваше някой възрастен мъж да умре в леглото или пирувайки на масата. Така бе станало със стария крал Горм, който, преял със свинско, лежа два дни в безсъзнание и след това умря. А крал Свен държеше да е близо до кралското съкровище, когато баща му предаде богу дух. Но досега, в продължение на много години, той предприемаше пътешествието напразно и ставаше все по-нетърпелив. Мъжете от свитата му представляваха тълпа от грубияни и арогантни скандалджии, те трудно се спогаждаха с хората от двора на крал Харалд, още повече сега, когато последният бе приел християнството и много от придворните му го бяха последвали. Крал Свен бе запазил старата си вяра и злостно се присмиваше на превъплъщението на баща си, като казваше, че старецът би спестил на датчаните тази своя глупава прищявка, ако бе имал достатъчно разум да разбере, че е живял прекалено дълго.

Той обаче не тръбеше наляво и надясно из Йелинге тези си размишления — не беше трудно да разгневиш крал Харалд, а ако това се случи, не се знаеше какво може да те сполети. Освен формалните приветствия те рядко разменяха дума и вдигаха един за друг тостове от почетните си места в голямата зала само тогава, когато елементарната вежливост го изискваше.

На Бъдни вечер се разрази снежна виелица, но тя бързо отмина и времето се установи тихо и студено. Сутринта на Коледа, когато свещениците отслужиха литургия и из кралския двор се стелеха ароматни изпарения от трескавите приготовления в кухнята, от юг се появи голям боен кораб и хвърли котва на пристана; ветрилото му бе разкъсано, а греблата бяха покрити с блестяща ледена кора. В този момент крал Харалд беше на богослужение, но изпратиха човек да го уведоми. Той се изкачи по стълбите, за да разгледа кораба, като се чудеше кои ли са новите гости. Бордовете му бяха стръмни, а на носа над грациозно извит врат надменно се издигаше червена драконова глава с челюсти, сковани в лед от морските стихии, през които бе преминала. На брега се изкатериха неколцина мъже, дрехите им бяха заледени. Сред тях бе водачът им — висок мъжага със синьо наметало и друг, с не по-малко представителен вид, облечен с червено. Крал Харалд ги заразглежда внимателно от мястото си и рече:

— Приличат на йомсвикинги, но може да е и шведски кораб; очевидно екипажът му е смел, щом пристига при краля на Дания, без да е издигнал щит на мачтата, за да покаже, че няма враждебни намерения. Познавам само трима, които биха се престрашили да дойдат по този начин: Скоглар-Тосте, Вагн Акесон и Стюрбьорн. Освен това пристанаха, без да свалят драконовата глава, макар добре да знаят, че троловете от сушата не я обичат; а единствено двама от тях не се безпокоят от троловете — Вагн и Стюрбьорн. От състоянието на кораба пък съдя, че капитанът му не е поискал да търси подслон от снощната буря; а има само един човек, който не би склонил глава пред такава стихия. Ето защо смятам, че е зет ми Стюрбьорн, когото не съм виждал от четири години; още повече, че единият е облечен в синьо, а Стюрбьорн се зарече да носи само този цвят, докато не си възвърне наследството от крал Ерик. Не мога да кажа със сигурност кой е този с него, дето му е р-авен по ргьст; ’но и тримата синове на Струт-Харалд са необичайно високи и всичките са негови приятели. Не може да е ярл Сигвалде, най-големнят — сега не му е до празници, защото опетни името си, като изтегли без-славцо корабите си от битката при Иорундфиорд; а пък брат му Хеминг е в Англия. Торкел Високия е третият син на Струт-Харалд; това тук може да е той.

Такива бяха мъдрите догадки на крал Харалд, а когато непознатите пристигнаха в двореца и се оказа, че е познал, за пръв път откакто бе дошъл крал Свен, настроението му се повиши много. Поздрави Стюрбьорн и Торкел с добре дошли, заповяда веднага да затоплят банята и предложи на тях и на хората им подгрята бира.

— Дори най-великите воини имат нужда от нещо за загряване след такова пътешествие — каза той. — Има нещо вярно в старата поговорка:

За измръзнал — топла бира,

за отпаднал — топла бира:

тялото тя бързо сгрява,

морния дух ободрява.

Някои от екипажа бяха толкова изтощени, че едва стояха прави, но се оказа, че ръцете им са по-стабилни — не разляха нито капка, когато им подадоха халбите.

— Веднага щом се изкъпете и си починете — продължи крал Харалд, — пиршеството по случаи Юл ще започне; сега апетитът ми ще бъде по-добър, отколкото ако трябваше да гледам само лицето на сина ми срещу мен на масата.

— Раздвоената брада тук ли е? — запита Стюрбьорн и се огледа. — Вих искал да поговоря с него.

— Все още се надява, че някой хубав ден ще умра пред очите му от препиване — отвърна кралят, — затова е дошъл. Но ако въобще се случи да умра по Юл, то ще е, мисля, от това, че ми се повдига, като гледам уродливото му лице. Скоро ще имаш възможност да говориш с него. Но едно нещо ми кажи — прозливана ли е кръв помежду ви?

— Още не — рече Стюрбьорн, — но не мога да гарантирам това за в бъдеще. Обещал е да ме подкрепи с кораби и хора срещу роднините ми в Упсала, но досега нищо не съм получил.

— Не искам да има сбивания в къщата ми по време на светите празници — предупреди го крал Харалд. — Трябва да си наясно с това; въпреки че знам, скучно ще ти бъде да кротуваш. Вече съм последовател на Христос, беше ми добър помощник досега я няма да търпи никакви разправии навръх Коледа — неговия рожден ден, нито пък в някои от следващите дни, конто са свещени празници.

Стюрбьорн отговори:

— Аз съм човек без родина и като такъв не мога да си позволя лукса да не воювам, предпочитам да съм гарванът, а не мършата. Но докато съм ти гост, мисля, че ще мога да съблюдавам реда не по-зле от всеки друг независимо какви богове покровителствуват празненството. Като тъст досега си се държал добре с мен и между нас никога не е имало повод за спор. Но ти нося лоши вести — дъщеря ти Тюра умря. Бих искал да пристигам с по-приятни новини.

— Това наистина е тъжно — рече кралят. — Как умря? — Засегна се, защото си взех една наложница от венедите. Така се разгневи, че започна да храчи кръв, залиня и накрая умря. Иначе във всяко отношение беше чудесна съпруга.

— Напоследък забелязвам — каза крал Харалд, че младите не ценят живота така, както старите. Но нека не позволяваме скръбта да помрачи празничното ни настроение; във всеки случай останаха ми още много дъщери и с тях дори не знам какво да правя. Такива са буйни и жизнерадостни и никоя не би се омъжила за човек без благородно потекло и прочуто име; така че дълго не оставай вдовец, ако си харесаш някоя от тях. Ще ги видиш всичките. Страх ме е само от едно — като узнаят, че отново си сам, трудно ще ги усмирим и ще поддържаме реда по празниците.

— Тъкмо сега умът ми е в по-важни дела от женитбата — възрази Стюрбьорн, — но за това ще поговорим по-късно.

Множество погледи от прагове и прозорчета проследиха йомсвикинга, когато той и хората му отиваха към банята. Стюрбьорн рядко се възползуваше от предложеното му гостоприемство; смятаха го за най-великия воин на севера от времето на синовете на Рагнар Рунтавите гащи насам. Имаше къса светла брада и бледосини очи; тези, които го виждаха за първи път, си шушукаха изненадано, като откриеха, че има такова крехко телосложение и тънък кръст. Защото силата му бе известна на всички; пореше щитовете, сякаш реже хляб, и разсичаше с меча си Люлчина песен въоръжени мъже от врата до слабините.

Мъдрите хора твърдяха, че е наследил щастливата звезда, съпътствувала от древни времена кралете на Упсала, и че тя му давала сила и успех във всички начинания. Но се знаеше също, че проклятието и лошият късмет на неговия род са паднали отчасти върху него затова сега бе вожд без родина и често изпадаше в меланхолия и апатия. Когато преживяваше подобни кризи, той се затваряше съвсем сам, дни наред въздишаше и си мърмореше мрачно, не понасяше ничие присъствие, допускаше до себе си само една жена, която да му реши косата, и един стар арфист, който му носеше бира и му свиреше тъжно. Но веднага щом кризата преминеше, бързаше да тръгне отново по море да воюва и тогава докарваше до отчаяние и най-издръжливите воини с безразсъдството си и отвратителния си късмет с времето.

От него се страхуваха така, както от никой друг водач на севера, в него сякаш се криеше нещо едва ли не от силата и величието на боговете; а имаше и такива, които вярваха, че един ден, когато достигне своя апогей, той ще отплава за Миклагард[1], ще се провъзгласи за император и триумфално ще тръгне по ръба на кръглата земя със страшната си флота.

Други пък твърдяха, че по очите му виждат как ще умре млад и нещастен.

Най-после всичко в огромната трапезария на крал Харалд бе готово за празника Юл, тълпата гости се събра и насяда по пейките. Не беше позволено на такъв голям пир да присъствуват жени, според краля бе достатъчно трудно да се поддържа мир дори само между мъжете, а при наличието на жени, пред които те да се перчат с пиене, това би било почти невъзможно. След като всички се настаниха, личният камериер на краля гръмко съобщи, че Христос и крал Харалд искат мир в залата и че е забранено използуването на каквито и да е остри предмети с друга цел освен за хранене; че всяка драскотина, намушкване или открита рана, причинена от някакво оръжие, от бирена халба, кост, дървена чиния, лъжица или пък юмручен удар ще е равна на убийство и ще се смята за светотатство и смъртно престъпление; на врата на провинилия се ще завържат камък и ще го удавят. Заповедта гласеше, че всяко оръжие освен ножовете за хранене трябва да се остави във вестибюла и само високопоставените гости от кралската маса могат да задържат мечовете си; явно смятаха, че дори и пияни, те ще могат да се владеят. В залата се събираха преспокойно 600 души, в центъра й бе разположена масата на крал Харалд, на която бяха настанени около тридесет от най-важните гости. Останалите маси бяха наредени от край до край по протежение на дългата й стена. Стюрбьорн седеше отдясно на краля, а епископ Попо — отляво; срещу тях бе крал Свен, от дясната му страна бе Торкел Високия, а от лявата — един стар плешив ярл с червено лице на име Сибе, пристигнал от Малките острови. Другите бяха настанени в зависимост от ранга си, крал Харалд сам бе определил местата. На Орм, въпреки че не минаваше за знатен вожд, бе отредено по-добро място, отколкото очакваше; също и на Токе. Кралят им бе благодарен за подаръка, а освен това харесваше стиховете, които Токе съчиняваше. Затова Орм седеше през три места от епископа, а другарят му през четири. Орм бе изразил желание, ако е възможно, да бъде до приятеля си, да не би да се разбуйствува, като пие. Срещу тях седяха някакви мъже от свитата на крал Свен.

Предупреден от краля да бъде кратък, епископът каза молитвата. Вдигнаха първите три тоста: за прослава на Христос, за щастието на владетеля и за завръщането на слънцето и лятото. Дори и непосветените в християнството пиха за Христос, тъй като това бе първият тост, а те бяха много жадни, някои обаче описаха с ръка чук над халбите си и прошепнаха името на Тор, преди да посегнат към тях. А когато вдигнаха наздравица за краля, синът му се задави и така силно се разкашля, че Стюрбьорн го попита дали бирата не е прекалено силна за.него.

После донесоха традиционното за празника свинско; всички, воини и водачи, се смълчаха при тази гледка, вдишваха дълбоко и въздъхваха, предчувствувайки радостно вкуса му. Много от тях разхлабиха коланите си още отсега. И въпреки че някои пошушваха, че като поостарял, крал Харалд не бил така щедър на злато и сребро както преди, по отношение на яденето и пиенето никой не отправяше към него подобни упреци, най-малко тези, които бяха посрещали Юл в двореца му.

Доставяше му удоволствие всяка година за този празник да колят четиридесет и осем шопара, добре охранени с жълъди. Обичаше да казва, че ако те не стигнат до края на празненството, поне ще послужат като вкусно предястие за всеки гост, а после може да си довършат с говеждо и овче. Кухненската прислуга се нареди по двама в дълга колона и всяка двойка бе натоварена с огромно димящо блюдо; тук-там, някои носеха подноси с кървавица. Придружаваха ги момчета с дълги вили. С тях те бъркаха в горещото задушено, вече поставено край масите, и вадеха големи късове месо, които раздаваха поред, така че никой да не остане ощетен.

Освен това всеки получи по парче кървавица, дълго един лакът, а даваха и повече, ако някой пожелаеше. Имаше още глинени табли с пити хляб и пържена тиква, а в края на всяка маса бе поставена бъчва бира, така че ничий рог или халба не останаха празни.

Когато донесоха яденето, Орм и Токе притихнаха: обърнати към блюдата, следяха как момчето търси месо и въздъхнаха блажено, щом извади и сложи в чиниите им по едно чудесно парче свински бут, припомниха си колко отдавна не са вкусвали такава гозба, чудеха се как са преживели всичките тия години в страна, където бе забранено да се яде свинско. А когато пристигна кървавицата, очите им се просълзиха; твърдяха, че откакто бяха тръгнали с Крок, не са хапнали ни едно прилично ястие.

— Това е най-хубавата от всички миризми — тихо промълви Орм.

— Вътре има мащерка — прегракнало добави Токе. Напъха докрай в устата си кървавицата, отхапа и бавно задъвка; после се завъртя бързо, докопа дрехата на момчето с тавата, което вече отминаваше, и рече:

— Веднага ми дай още толкова, ако не нарушавам с това, кралските разпоредби. През всичките тия години, докато бях в Андалусия, храната ми беше безразлична, тъй като там нямат нищо, което си заслужава да вкусиш; а на последните седем празника Юл все съм си мечтал за кървавица — но нямаше.

— Моят случай е същият — обади се Орм. Момчето се засмя на безпокойствата им и ги увери, че крал Харалд разполагал с достатъчно от нея. Постави с черпака в чиниите им по едно доста дълго парче от най-дебелата кървавица; доволни, те сериозно се заловиха за яденето.

От известно време никой не говореше, нито на кралската маса, нито на някоя друга в салона; само понякога се чуваше молба, за още бира или шепот между хапките — хвалебствия за празничните гозби на крал Харалд.

Отдясно на Орм седеше един младеж. Той режеше месото си със сребърен нож с гравирана дръжка. Имаше бяла кожа и много дълга, хубава, грижливо сресана коса. Беше от свитата на Торкел Високия и очевидно произхождаше от добро семейство — въпреки че още нямаше брада, бе настанен на кралската маса. Благородното му потекло личеше и от изисканите му дрехи и сребърния колан. След като засити първоначалния си глад, той се обърна към Орм и рече:

— Хубаво е на такъв гуляй човек да седи до хора, които много са пътешествували; чух, че ти и другарят ти сте пътували из места, по-далечни от тези, до които мнозинството от нас тук са стигали.

Орм отвърна, че това е вярно, Токе и той са прекарали шест години в Испания.

— По най-различни причини пътешествието ни се оказа по-продължително от предвиденото и доста хора от тези, които тръгнаха с нас, не се завърнала — добави той.

— Сигурно имате много приключения за разказване — рече младежът. — Аз самият, въпреки че не съм скитал като вас, наскоро си дойдох от едно плаване, от което малцина се върнаха живи.

Орм го попита кой е и за какво пътуване говори. Другият отвърна:

— От Борнхолм съм и се казвам Сигурд. Баща ми бе Бю Дебелия, може би сте чували за него, независимо че дълго сте били в чужбина. Бях с него в Йорундфиорд, когато го убиха. Плениха ме заедно с Вагн Акесон и много други и ако не беше дългата ми коса, сега нямаше да седя тук и да ви разказвам — тя ми спаси живота, Вече бяха дали заповед да убият всички пленници.

Повечето гости от тяхната маса се бяха наяли и започваха да развързват езиците си за разговор. Токе също се включи, като отбеляза, че последните думи на младежа звучат доста невероятно и разказът му обещава да е интересен: той обаче винаги е смятал дългата коса по-скоро за неудобство, а не за преимущество, особено за един воин. Торкел Високия си чистеше зъбите с извърнато настрана лице, изискано поставил длан пред устата си, нещо, което напоследък бе излязло на мода сред знатните мъже, пътували надлъж и нашир. Дочул разговора им, той каза, че дългата коса в миналото е причинявала много неприятности на войниците и по-разумните винаги са внимавали да я вържат добре под шлема си. Но Сигурд Бюсон щял с разказа си да покаже как съобразителният човек може да извлече полза от дългата си коса и се надявал, че всички присъствуващи щели да го изслушат.

Крал Свен вече бе в по-добро разположение на духа — появата на Стюрбьорн временно бе помрачила настроението му. Клатеше се на стола си и глозгаше един свински крак, като плюеше кокалите върху сламата на пода. Със задоволство забеляза как крал Харалд, който разговаряше със Стюрбьорн за жени, ядеше и пиеше повече от всички. Той също чу какво се говореше на другия край на масата и се намеси. Твърдеше, че предвидливият войник се грижи и за брадата си; когато се сражават във ветровито време, тя лесно може да влезе в очите ти точно когато се опитваш да парираш някой удар с меч или да избегнеш летящо копие; затова, обясни той, винаги настоява да му сплитат старателно косата, преди да влезе в бой. Но иска да чуе как Сигурд Бюсон е извлякъл полза от дългата си коса — тези, които са се били при Иорундфиорд, обикновено разказват интересни преживелици.

Епископ Попо не бе успял да изяде всичко в чинията си и бе започнал да хълца от погълнатата бира; все пак можеше да говори и също се включи в разговора. Каза, че с удоволствие ще им разкаже за принц Авесалом, чиято дълга коса била причина за неговото падение. Твърдеше, че това е една хубава и поучителна история, написана в свещената книга на Господа. Но крал Свен веднага го прекъсна и каза, че може да я запази за жените и децата, ако изобщо успее да ги убеди да го изслушат. Двамата размениха няколко реплики по този въпрос; но крал Харалд се обади:

— На такъв гуляй, който продължава шест дни, има време за всички да разказват, едва ли съществува по-приятно нещо от това да слушаш интересни истории, когато си се нахранил добре и в чашата ти е останала бира. Помага времето между две яденета да минава по-бързо, без да дава възможност за спорове. Но да кажа нещо в защита на епископа — неговите истории са интересни, самият аз много пъти съм ги слушал с удоволствие, разправят за разни светци и апостоли и за старите крале, управлявали източните земи. Разказвал ми е доста за един от тях, наречен Соломон, когото господ много обичал и който, изглежда, съвсем приличал на мен, макар че безспорно е имал повече жени. Мисля, че епископът трябва да разказва пръв, преди яденето и пиенето да са го приспали; празничният гуляй му се отразява по-различно, не е имал достатъчно време да свикне като нас. После нека други разказват за приключенията си в Йорундфиорд или при венедите със Стюрбьорн, или пък някъде другаде. Освен това сред нас има мъже, които са били чак в Испания; оттам донесоха една свещена камбана. Тя много ми помогна и преди да свърши гуляят, искам да чуя и тяхната история.

Всички се съгласиха с мъдрите думи на краля и постъпиха както той предложи: вечерта, след като донесоха факли, епископът им разказа за крал Давид и сина му Авесалом. Говореше високо, да го чуват навсякъде, и много увлекателно, така че всички освен крал Свен бяха доволни. Когато свърши, крал Харалд каза, че това си заслужава да се запомни по няколко причини, а Стюрбьорн се засмя, надигна чашата си, обърна се към крал Свен и рече:

— Ще постъпиш мъдро, принце, ако се поучиш от тази история и се подстрижеш като свещеник.

Забележката хареса на крал Харалд, той започна да се пляска по бедрата и така гръмко се разсмя, че цялата пейка от неговата страна на масата се тресеше; а когато придворните му и хората на Стюрбьорн видяха, че господарите им се смеят, всички се присъединиха, дори и тези, които не знаеха за какво става дума; накрая цялата зала заехтя. Хората на крал Свен обаче се мръщеха, а той, свъсен, мрачно мърмореше нещо в чашата и дъвчеше брадата под устната си; имаше нещо застрашително във вида му, сякаш всеки момент може да скочи и да се разбеснее. Както седеше, Стюрбьорн се наведе напред, поусмихна се и втренчи в него светлите си очи, които никога не премигваха. В залата настъпи голямо раздвижване, изглеждаше, че всеки момент мирната коледна атмосфера може да бъде нарушена. Епископът протегна ръце и извика нещо, но никой не го чу; мъжете от срещуположните страни на масите кръстосаха погледи и протегнаха ръце към най-близкия предмет, който можеше да послужи като оръжие. Но тогава шутовете на крал Харалд, двама малки ирландци, известни с умението си, подскочиха на масата. Бяха облечели с пъстри туники, а в косите си имаха пера. Започнаха да пърхат с широките си ръкави и да издуват гърди, да тупкат с крака и да източват вратове; после, съвсем като петли закукуригаха един срещу друг; никой от присъствуващите не бе чувал петел да пее по-хубаво от тях. За секунди всички забравиха яда си и се запревиваха от смях, развеселени от изпълнението им. Така завърши първият ден от пиршеството.

На следващия, когато приключиха с яденето и в залага донесоха факли, Сигурд Бюсон им разказа за преживелиците си при Йорундфиорд и за това как дългата коса му спасила живота. Всички бяха чували за този поход: как йомсвикингите заедно с воини от Борнхолм отплавали с голяма флота, командувана от синовете на Струт-Харалд, Бю Дебелия и Вагн Акесон, да превземат Норвегия от ярл Хаакон и как малко от тях се завърнали живи. Ето защо Сигурд се спря на това съвсем накратко и не спомена изобщо как Сигвалде заедно с корабите си побягнал от битката. Не бе подходящо да говори за него в присъствието на Торкел Високия, въпреки че самият Торкел бе известен като смел боец и всички знаеха, че още в началото голям камък то ударил по главата и бил в безсъзнание, когато брат му отплавал.

А Сигурд бил на, бащиния си кораб, погълнат от битката, която се водела наоколо му. Разказа им за смъртта на баща си; как той се бил безстрашно, но накрая норвежците нахлули в кораба; как лицето му било така разсечено, че носът и по-голямата част от челюстите му били отнесени; и как тогава грабнал ковчежето си и с него скочил в морето. Разказа също как негов родственик, Аслак Холмскале, изпаднал в берсеркски пристъп, захвърлил щита и шлема си, нещо, което днес рядко се случва, и започнал с две ръце да сече наоколо си, неуязвим за оръжието на противника; докато най-накрая един исландски поет, последовател на Ерик, синът на ярл Хаакон, грабнал от палубата една наковалня и разбил с нея черепа му.

— После — продължи Сигурд — за нас, останалите живи на борда, нямаше избор. Бяхме малцина и много уморени, повечето ни кораби бяха вече превзети, само корабът на Вагн продължаваше да се бие. Бяхме изтласкани в бака, толкова изтощени, че не можехме да помръднем ни крак, ни ръка; накрая останахме само деветима, всичките ранени. Притиснаха ни с щитовете си и ни плениха. Взеха ни оръжието и ни свалиха на брега. Скоро след това домъкнаха при нас и оцелелите от кораба на Вагн; самият той, носен от двама мъже, бе също сред тях. Имаше рани от меч и от копие, беше блед и изнемощял. Не каза нито дума. Накараха ни да седнем върху едно повалено дърво на брега. Завързаха краката на всички ни с дълго въже; ръцете оставиха свободни. Седяхме и чакахме; бяха изпратили хора при ярл Хаакон, за да разберат какво ще правят с нас. Нареди да ни убият веднага. Ярл Ерик, синът му, и много от неговите хора дойдоха да гледат екзекуцията — норвежците бяха любопитни да видят как йомсвикингите ще посрещнат смъртта. На дървото бяхме тридесет души — девет от кораба на Бю, осем от този на Вагн и останалите — от другите кораби. Вагн седеше най-отдясно; ще ви кажа имената на тези, които познавах.

Той изброи пленниците, чиито имена знаеше в реда, по който са седели на дървото. Всички в огромната зала слушаха в гробовно мълчание — много от споменатите те познаваха, а някои от присъствуващите имаха роднини сред умрелите.

Сигурд продължи:

— После пристигна един мъж с остра като бръснач брадва и застана пред Вагн. Попита:

— Знаеш ли кой съм?

Вагн вдигна поглед, но сякаш не го забеляза. Мълчеше, беше много изтощен. Другият рече:

— Аз съм Торкел Лейра. Може би си спомняш как се закле да ме убиеш и да отведеш дъщеря ми Ингебьорг в леглото си?

Това бе истина. Вагн действително бе дал такава клетва, преди да отплава. Беше чул, че дъщерята на Торкел била най-красивата девойка в Норвегия, освен че била много богата.

— Но сега — продължи Торкел Лейра и се усмихна широко — май аз ще те убия. Вагн присви устни и промълви:

— Има още живи йомсвикинги.

— Няма да живеят дълго — отвърна Торкел. — Аз сам ще се погрижа за това, да не би да стане някоя грешка. Ще гледаш как всички твои хора умират от ръката ми, а след това и ти ще ги последваш.

Отиде от другия край на редицата и започна поред да обезглавява пленниците. Брадвата му бе остра, а и работеше с усърдие — нито веднъж не се наложи да повтори удара. Но мисля, че тези, които наблюдаваха сцената, не можеха да не признаят, че хората на Вагн и на Бю знаят как да посрещнат смъртта. Дори двама, които седяха недалеч от мен, започнаха да разискват как ли се чувствува човек, като му махнат главата, и накрая решиха, че такова нещо трудно може да се предскаже.

Единият рече:

— Тук в ръката си държа брошка. Ако умът ми продължава да работи, след като ме обезглавят, ще я заровя в земята.

Торкел приближи до него; но щом му отсече главата, украшението се изхлузи от дланта му. Сега от палача ме деляха само двама души.

Сигурд Бюсон се усмихна леко на слушателите си, затихнали в напрегнато мълчание. Вдигна чашата и отпи голяма глътка. Крал Харалд се обади:

— Виждам, че главата ти си е още на раменете. И по звука от преглъщането всички могат да се уверят, че на врата ти му няма нищо. Но здравата си бил загазил на онова дърво в Норвегия; и колкото и да е дълга косата ти, никак не е лесно да се досети човек как си успял да се спасиш, та да можеш сега да ни разказваш. Историята е интересна, не ни карай да чакаме дълго, за да чуем края.

Всички потвърдиха думите му с викове, а Сигурд Бюсон продължи:

— Докато седях там, не мисля, че се страхувах повече от останалите; но чувствувах, че ще е жалко да умра, без да съм направил нещо, с което да ме запомнят след смъртта ми. Затова, когато Торкел дойде при мен, му казах: „Притеснявам се за косата си, не искам да се изцапа с кръв“ — и я вдигнах над главата си. Някакъв мъж, който вървеше след него — после чух, че му бил зет, притича напред, хвана я с ръка, нави я на пръстите си и му каза: „Хайде, удряй!“ Торкел замахна, но в същия момент аз дръпнах рязко глава назад и брадвата попадна между мен и зет му, отсичайки и двете му длани. Едната остана да виси в косата ми.

Всичики в залата избухнаха в гръмогласен смях, Сигурд също се засмя, после продължи:

— Здравата се смеете сега, но това нищо не е в сравнение с буйното веселие, което настъпи сред норвежците, когато съзряха зетя на Торкел да се гърчи на земята, а той смръщен да се надвесва над него; някои дори се търколиха от смях. Ерик дойде при мен и попита:

— Кой си ти? Отговорих:

— Казвам се Сигурд, баща ми беше Бю; има още живи йомсвикинги. Графът отвърна:

— В теб наистина тече кръвта на Бю. Ще приемеш ли, ако ти подаря живота?

— Да.

После ме развързаха. Но Торкел недоволно се развика:

— Така ли! Тогава аз да побързам и да обезглавя Вагн.

Вдигна брадвата и се втурна към него, а той си седеше кротко на края на поваленото дърво. Но един от хората му, Скарде от Кивик, достоен мъж, който седеше четири места по-напред, реши, че не е редно Вагн да загуби главата си, преди да му дойде редът, и се хвърли напред; препъна с въжето тичащия Торкел, така че той се просна с цялата си дължина върху него в краката на Вагн. Вагн се наведе, вдигна брадвата и я заби в главата му.

— Изпълних половината от клетвата си — рече той. — И има още живи йомсвикинги.

Норвежците се разсмяха по-силно, ярл Ерик попита:

— Искаш ли да живееш, Вагн?

— Ако подариш живота на всички — отговори той.

— Така да бъде! — рече ярлът.

Освободиха ни. Дванадесет от хората на поваленото дърво се спасиха живи.

Всички бурно аплодираха Сигурд Бюсон за разказа му и за съобразителността, с която се бе възползувал от дългата си коса. На масите обсъждаха чутото, възхищаваха се от късмета му и от този на Вагн. А Орм каза:

— Всички тук са наясно с повечето събития, но Токе и аз прекарахме дълго време в чужбина и сме по-неосведомени. Къде е сега Вагн и какво се случи с него, след като се спаси? От разказа ти изглежда, че е човек с невероятен късмет.

— Така е — потвърди Сигурд — и щастието никога не го изоставя на средата. Ярл Ерик прояви голяма благосклонност към нас. След известно време Вагн откри дъщерята на Торкел Лейра. Оказа се, че е дори по-красива, отколкото бе очаквал; и не му създаде трудности, когато реши да изпълни втората част от клетвата си. Сега са щастливо семейство. Смята да се върне в Борнхолм с нея веднага щом намери време. Но последните новини са, че е още в Норвегия. Оплаквал се, че дълго няма да може да предприеме пътуването за дома. Сега, след женитбата си, е господар на толкова много красиви къщи с огромни имоти около тях, че няма да е лесно бързо да им вземе парите; а Вагн не обича без нужда да продава имуществото си на безценица.

Токе се обади:

— Едно нещо ме притеснява в цялата тая история. Ковчежето на баща ти, на Бю, което отнесъл, като скочил зад борда. Извадихте ли го, преди да напуснете Норвегия? Да не би някой да го е докопал преди вас? Ако още си стои на морското дъно, знам какво ще направя, щом попадна по тия места. Ще преровя морето за това ковчеже; среброто на Бю трябва да е представлявало огромно богатство.

— Дълго го търсихме — отвърна Сигурд; — не само норвежците, но и оцелелите от екипажа на Бю. Мнозина влачиха абордажни куки във водата, но нищо не уловиха. А едного от Вик, който се гмурна с въже, повече не видяхме. Накрая решихме, че Бю бе викинг, който би пазил съкровището си дори в морето, и че не би простил на човека, който се опита да му го вземе; бе силен мъж и обичаше разкоша. Мъдрите знаят, че обитателите на небесното царство стават по-силни, отколкото са били приживе; може и с Бю да е така, въпреки че не отиде там, а дълбоко на морското дъно заедно със съкровищата си.

— Жалко е да загубите толкова много сребро — рече Токе. — Но както казваш, дори и най-смелите не биха пожелали да попаднат на морското дъно в хватката на Широкоплещестия Бю.

Така приключи и тази вечер.

На следващата вечер Харалд пожела да чуе приключенията на Стюрбьорн при венедите и курите. Стюрбьорн отвърна, че не бил добър разказвач, но един исландец от групата му поде разказа. Казваше се Бьорн Асбрандсон, бе известен воин и наистина талантлив поет, както всички странствуващи исландци. И макар че бе леко пиян, успя да импровизира стихове в чест на крал Харалд в стихосложението тъоглаг. Това бе най-новата и най-сложна метрична форма, измислена от исландските поети, и действително стиховете му бяха дотам витиевати, че съдържанието им бе почти непонятно. Но всички си придаваха разбиращ вид, защото онези воини, които нямат отношение към поезията, се смятаха за недостойни. Крал Харалд похвали творбата и подари на автора й златен пръстен. Токе, захлупил глава върху масата, въздишаше безутешно; това било истинска поезия, шепнеше той, знаел, че никога няма да успее да създаде стихове, достойни да бъдат възнаградени със златен пръстен.

После исландецът, наричан от някои Бьорн — Героят на мъжете от Брейдифиорд[2], вече две лета последовател на Стюрбьорн, продължи разказа си за различните му походи и за интересни случки от тях. Говореше добре, с часове никой не се умори да го слуша; и всички знаеха, че им казва истината, защото сред тях бе и самият Стюрбьорн. Посочи много примера за смелостта му и за невероятния му късмет. Разказа за богатата плячка, която са спечелили. Завърши с рецитацията на древна поема за прадедите на Стюрбьорн, която започваше от боговете и свършваше с чичо му Ерик, сегашният владетел на Упсала. Към нея бе добавил от себе си една последна строфа:

По море на север

със стотина кораба

за свойто наследство

Стюрбьорн тръгва скоро.

Храбрите му воини

подир битка славна

на Ерик в салоните

ще се забавляват.

Посрещнаха я с взрив от аплодисменти, мнозина скочиха върху пейките и вдигнаха наздравица за Стюрбьорн. А той поръча да му донесат една скъпа чаша и я подари на поета с думите:

— Това не е короната ти на поет, исландецо; нея ще поставя на главата ти, когато се възкача на престола в Упсала. За всички мои последователи там ще има голямо богатство; чичо ми Ерик е много заможен, натрупал е съкровище, което ние бихме оползотворили по-добре от него; сега само събира прах и потъмнява в сандъците му. Щом напролет напъпят цветовете, ще отплавам на север да ги отворя. Всеки, който иска да ме последва, ще е добре дошъл.

Това предизвикателство разпали кръвта на много от привържениците на крал Свен и на крал Харалд; мигом те се развикаха, че ще го придружат — съкровищата на крал Ерик бяха известни из целия север, а освен това Упсала не бе плячкосвана от времето на Ивар Широката прегръдка. Ярл Сибе от Малките острови се беше напил и с усилия контролираше както главата, така и чашата си. Но също се включи в гръмките овации, ревеше, че ще доведе пет кораба за експедицията на Стюрбьорн на север; започвал да се схваща и да се удрямва, предпочитал да умре сред воини, а не като крава върху сламата. Крал Харалд се обади, че за съжаление е прекалено стар да излезе на бойното поле и че трябва да държи войските си у дома, за да поддържат мира в кралството; но не би спрял сина си, ако пожелаел да се присъедини заедно с хората и корабите си към похода на Стюрбьорн.

Крал Свен се изплю замислено, отпи глътка от чашата си, опипа брадата си и каза, че за него ще е трудно да отдели хора или кораби, защото не може да пренебрегне задълженията към собствения си народ и да го остави беззащитен срещу набезите на сакси и оботрити.

— Мисля, че е по-разумно, ако ще изпращаме помощ, да я даде баща ми; вече е стар и хората му нямат друга работа, освен да чакат кога ще дойде време за ядене да слушат брътвежите на разни свещеници.

При тази забележка крал Харалд яростно избухна, а мъжете в залата се разбунтуваха. Той каза, че очевидно Свен с удоволствие би го оставил беззащитен в Йелинге.

— Но ще стане така, както аз заповядам! — изкрещя с пламнало от яд лице. — Аз съм кралят на Дания, само аз! Затова, Свен, ти ще дадеш кораби и хора на Стюрбьорн!

Крал Свен замълча, като чу тези думи; беше го страх от гнева на баща му; а освен това много от хората му явно искаха да последват йомсвикинга в Упсала; Стюрбьорн заговори:

— Радвам се да видя колко много искате да ми помогнете и двамата: мисля, че ще е най-добре ти, Харалд, да определиш колко кораба ще изпрати Свен; а ти, Свен, добри ми приятелю, ще предложиш каква да бъде помощта на баща ти.

Това силно развесели пируващите, напрежението в залата спадна; най-накрая решиха, че както Харалд, така и Свен ще му изпратят по дванадесет добре екипирани кораба, а отделно той ще види как може да убеди сконийците да го подкрепят. В замяна Харалд и Свен щяха да вземат дял от съкровищата на крал Ерик. С това завърши вечерта.

На следващия ден на масите се появиха зелева чорба и овче месо, тъй като свинското бе свършило. За всички промяната бе добре дошла. Вечерта един мъж от Халанд им разказа за някаква голяма сватба, на която присъствувал във Финведен сред дивото население на Смаланд.

По време на празненството възникнал спор за някаква сделка с коне; набързо се появили ножове, при което булката и шаферките й се разсмели от удоволствие и започнали да ръкопляскат, като окуражавали спорещите да разрешат въпроса на място. Но булката, която произхождала от известно в този край семейство, като видяла как някакъв родственик на младоженеца избол окото на чичо й, грабнала от стената запален факел, заудряла с него съпруга си по главата и му подпалила косата. Една от шаферките запазила самообладание и напъхала насила главата му под фустата си, извила краищата й и я стегнала здраво, като по този начин му спасила живота, а в това време той ревял неистово. Когато показал отново главата си, тя била черна от изгарянията и цялата в рани. Междувременно сламата на пода прихванала огъня и в нея изгорели единадесет мъже, които, пияни или ранени, се били излегнали там. Всички местни хора единодушно смятали, че това била една от най-хубавите сватби във Финведен от години насам и че дълго щели да я помнят. После булката и младоженецът заживели заедно блажени и щастливи, въпреки че на него вече не му израснала коса.

Когато разказът свърши, крал Харалд каза, че е приятно да чуят такива весели случки от живота на смаландците; особено като се има предвид, че те са мрачни и коварни хора; епископ Попо, продължи той, трябва да благодари на бога всеки път, когато се моли, за това, че го изпратили в Дания, където хората знаят как да се държат, а не попаднал при крадливото население на Финведен или Веренд.

— Но утре — завърши той — ще слушаме за Андалусия и за невероятните приключения на Орм, син на Тосте, и Токе, син на Сивата чайка, по време на пътешествията им; мисля, че това ще бъде занимателно за всички.

Така завърши и гази вечер.

На сутринта Орм и Токе спориха кой от двамата да разкаже историята на тяхното пътуване.

— Ти си водачът — рече Токе, — значи ти ще бъдеш и историкът.

— Но ти си тръгнал на тоя поход преди моето идване — възрази Орм. — Освен това се изразяваш по-добре от мен. Така или иначе, май е време да се наговориш до насита. През последните няколко вечери сякаш забелязах, че ти беше трудно понякога да следиш търпеливо всички тия разкази, които трябваше да изслушаме.

— Не се притеснявам, че ще говоря — отвърна Токе. — Мисля, че се изразявам не по-зле от всеки друг. Безпокои ме това, че не мога да разказвам, без да си пийвам добре, защото гърлото ми лесно пресъхва; а няма как да опиша приключенията ни само с няколко изречения. Изминалите четири вечери успявах да се овладея; винаги напусках мирен и трезв залата. Но не ми беше лесно, независимо че имах малко възможности да говоря. Жалко ще е, ако изпадна в някое от моите меланхолични настроения и ми излезе име, че съм невъзпитан и не заслужавам честта да се храня на кралската маса.

— Е, да се надяваме на най-доброто — отговори Орм. — Дори пиенето да ти завърти главата, докато разказваш, не вярвам, че хубавата бира на крал Харалд може да те направи буен и войнствен.

— Каквото стане, това — съгласи се Токе и поклати недоверчиво глава.

Така същата вечер Токе разказа за похода на Крок и за всичките им преживелици по време на пътешествието: как Орм се присъединил към тях, как открили евреина в морето, как разграбили крепостта в кралството на Рамиро; обрисува морската, битка срещу андалусците и превръщането им в корабни роби. Разказа им за смъртта на Крок. После описа как ги освободили от робство и каква услуга им направил евреинът, а също и по какъв начин получили мечовете си от Зубайда.

На това място от разказа крал Харалд и Стюрбьорн пожелаха да видят мечовете. Орм и Токе подадоха Синия език и Алената шия през масата. Кралят и Стюрбьорн ги извадиха от ножниците и ги претеглиха с ръце, огледаха ги най-внимателно. И двамата признаха, че не са виждали досега по-хубави мечове. После те преминаха от ръка на ръка по цялата маса — много от гостите бяха любопитни да разгледат красивото оръжие. Орм се въртеше неспокойно, чувствуваше се като разголен, когато не усещаше до бедрото си допира на Синия език. Най-после той бе отново на кръста му.

Почти срещу Орм и Токе седяха двама от привържениците на крал Свен — братята Сигтриг и Дире. Сигтриг бе от екипажа на кралския кораб. Беше огромен на ръст, с недодялана фигура, с широка и невероятно рунтава брада, която сгигаше чак до веждите. Дире бе по-млад; но също го смятаха за един от най-смелите воини на крал Свен. Орм бе забелязал, че от един момент нататък в разказа на Токе Сигтриг бе започнал да им хвърля мрачни погледи и на няколко пъти за малко не го прекъсна. А когато мечовете стигнаха при него, той ги разгледа внимателно и кимна с глава, сякаш не му се щеше да ги върне.

Крал Свен обичаше да слуша за далечни земи, затова подкани Токе да продължи; а той му отговори — след като добре се бе възползувал от прекъсването, — че с удоволствие ще довърши историята веднага щом двамата с Орм получат мечовете си от мъжете, седнали срещу тях. При тези думи Сигтриг и Дире безмълвно подадоха оръжието и Токе продължи.

Разказа им за Алмансур, за неговата мощ и богатство, за това как постъпили на служба като войници от императорската охрана и как трябвало да почитат Пророка, кланяйки се всяка вечер на изток, и да се отрекат от много удоволствия в живота; описа им войните, в които бяха участвували, и спечелената плячка. Когато стигна до похода през Пустата земя към мястото, където е погребан свети Яков, и описа как Орм спасил живота на Алмансур, а той от благодарност му подарил златна верига, крал Харалд се обади:

— Щом още я имаш, Орм, интересно ми е да я видя и ако е като меча ти — образец на златарското изкуство, трябва да е истинско чудо.

— У мен е, кралю — отвърна Орм, — и ще я пазя цял живот; но винаги съм смятал, че не е много разумно да я показвам често. Толкова е красива, че може лесно да събуди завист — не у крале и у пребогати господари — а у обикновените мъже. Невъзпитано ще е да не я покажа, кралю, на теб, на крал Стюрбьорн и на крал Свен, както и на ярловете; но моля, не я пускайте, да обикаля в ръцете на другите гости.

Той разкри отпред туниката си и издърпа веригата, закачена на врата му. Връчи я на Сигтриг Бюсон, а той — на Халбьорн, личния камериер на краля, седнал от дясната му страна; от своя страна той я подаде през мястото на епископ Попо към крал Харалд. Епископът бе гулял, докато можеше, и сега се бе оттеглил в леглото си, където за него се грижеше брат Вилибалд; затова мястото му на масата беше празно.

Кралят претегли с ръка веригата, вдигна я срещу светлината, за да може най-добре да оцени красотата й. После обяви, че цял живот е събирал украшения и скъпоценности, но не си спомня да е виждал по-изящно творение на изкуството. Веригата се състоеше от масивни ромбове от чисто злато с удължена форма, не по-къси от палеца на ръката и широки в средната си, най-издута част, колкото нокътя на пръста; краищата им постепенно се стесняваха. Всеки ромб бе съединен със съседния посредством малки златни халкички. В цялата верига имаше тридесет и шест такива фигури; върху тях през един бяха монтирани скъпоценни камъни с червен и зелен цвят.

Когато украшението попадна в ръцете на Стюрбьорн, той отбеляза, че спокойно може да мине за произведение от златарските работилници на венедите; но че е възможно да открият подобни предмети и в сандъците на чичо му. На свой ред крал Свен се обади, че много воини с удоволствие биха дали кръвта си за такова украшение, а кралските дъщери — своята невинност.

После я разгледа Торкел Високия, похвали я както останалите и се протегна през масата, за да я върне на притежателя й. В този момент Сигтриг направи опит да я грабне, но Орм бе по-бърз и я хвана първи.

— Кой си ти, дето се опитваш да присвоиш веригата? — попита го той. — Не чух да си от ярловете, а казах, че не желая да я пипа никой друг.

— Ще се бия с теб за това украшение — отвърна Сигтриг.

— Вярвам ти — рече Орм, защото виждам, че си просто един алчен и невъзпитан грубиян. Съветвам те да си прибереш ръцете и да не се бъркаш в работата на хора, които знаят как да се държат.

— Страх те е да се биеш с мен, така ли — разкрещя се Сигтриг, — но няма да ми се измъкнеш, или в противен случаи ще ми дадеш веригата; и без това отдавна си ми длъжник, ще си платиш с нея.

— Бирата ти се е качила в главата, говориш глупости — рече Орм. — Не съм те виждал никога преди този гуляй, така че не е възможно да съм ти задължен. Ще направиш най-добре да си седиш кротко и да си държиш езика зад зъбите, преди да съм поискал от крал Харалд разрешение да ти смачкам носа така, както си седнал. Аз съм мирен човек, не желая да си цапам ръцете с мутра като твоята; но дори и на най-търпеливия ще му се прище да те научи на добри обноски.

Сигтриг беше известен боец — страхуваха се от силата и жестокостта му — и далеч не бе свикнал да му говорят по този начин. Той скочи с рев от мястото си като бик, изливайки дъжд от ругатни; но над всички се извиси раздразненият глас на крал Харалд; той ги призова към тишина и попита каква е причината за тази кавга.

— Хубавата ти бира, кралю — рече Орм, — и алчността на този човек за злато са го накарали да си загуби ума; крещи, че ще ми отнеме веригата, че съм му длъжник; а аз дори не съм го виждал досега.

Крал Харалд отбеляза троснато, че хората на Свен винаги причиняват неприятности, после строго заразпитва Снгтриг какво го е подтикнало да бъде така неразумен и да загуби контрол над себе си, след като ясно е чул, че гостите в залата трябва да уважават мира на Христа и на крал Харалд.

— Ваше величество — отвърна Сигтриг, — нека да обясня как точно стоят нещата и ще се уверите, че имам право да претендирам. Преди седем години бях несправедливо ощетен и сега, на празненството, разбрах, че двамата виновници за това са тук, сред поканените. Онова лято се връщахме у дома от южните земи с четири кораба, Борк от Хвен, Силверпале, Фаревиде Свенсон и аз, когато срещнахме три кораба, отправили се на юг. Заприказвахме с екипажа им. Сега от думите на този Токе разбирам чии са били. По това време на моя кораб гребеше един испански роб с тъмна коса и жълтеникав тен. Докато говорехме с непознатите, този мъж скочи зад борда, като повлече със себе си и зет ми Оскел — добър човек беше; не ги видяхме повече. Тук всички чухме, че тия хора са изтеглили роба на кораба си, същия, който те наричат Соломон, и че той наистина добре им е служил. Двамата, Орм и Токе, са хората, които са го извадили от морето, това го чухме от собствената им уста. Сега Орм е водач на останалите живи от екипажа на Крок, съвсем справедливо е да ми плати загубите, които съм претърпял. Затова, Орм, имам претенции върху тази верига като отплата за загубения роб и за зет ми. Дай ми я мирно и доброволно; иначе ще трябва да се срещнеш в единоборство с мен пред тези стени, върху утъпкана земя, с щит и меч, още сега, в този момент. И все едно дали ще я дадеш, или не, ще те убия, защото каза, че искаш да ми смачкаш носа, а няма човек, който да си е позволил да се държи нахално с мен и да не е платил с живота си за това още до залез-слънце на същия ден.

— Само две неща ме въздържаха да не избухна, докато слушах думите ти — отговори Орм. — Първото е, че тази верига е моя и ще си остане моя независимо кой какво е правил преди седем години. А второто е, че Синия език и аз ще се занимаем с въпроса кой от нас двамата ще остане жив да види утрешния изгрев. Но нека чуем и мнението на крал Харалд.

Всички присъствуващи с удоволствие предвкусваха вероятността за въоръжен двубой; дуел между воини от класата на Орм и Сигтриг несъмнено си струваше да се гледа. Крал Свен и Стюрбьорн бяха на мнение, че това би създало приятно разнообразие в безкрайното коледно пируване; но крал Харалд се замисли дълбоко, като гладеше брадата си, а лицето му придоби объркан и колеблив израз. Накрая се произнесе:

— Трудно е да отсъдя при такъв заплетен случай. Не съм сигурен, че Сигтриг има право да иска обезщетение от Орм заради загуби, които той не му е причинил пряко. От друга страна, не можем да очакваме, че някой би пожертвувал един добър роб, а камо ли зет си, без да иска отплата. Така или иначе, след като вече си размениха обиди, те сигурно ще се бият веднага щом се махнат от погледа ми. А и украшението на Орм сигурно и досега е било причина за много битки и ще предизвиква още доста за в бъдеще. При това положение не виждам защо да не им позволя да си разчистят сметките тук, във въоръжен двубой, за да можем всички да ги наблюдаваме. Хайде, Халбьорн, нека да утъпчат и да оградят площадка за бой тук, пред залата, където земята е най-равна, а също да осветят мястото с факли и огньове. Съобщи ми, щом всичко е готово.

— Кралю — обади се Орм и гласът му неочаквано прозвуча унило, — нямам желание да участвувам в подобно състезание.

Всички се вторачиха изумени в него, а Сигтриг и доста от привържениците на крал Свен избухнаха в смях. Крал Харалд тъжно поклати глава и рече:

— Ако се боиш да се биеш, нямаш друг избор, освен да му дадеш веригата си и да се надяваш, че това ще потуши гнева му. Сякаш преди гласът ти звучеше по-смело, отколкото сега.

— Не ме безпокои двубоят — каза Орм, — а студът. Винаги съм имал крехко здраве, а най-трудно понасям ниските температури. За мен няма нищо по-опасно от това да изляза от сгорещеното помещение на студения нощен въздух, особено когато съм пил много; а сега, след като дълги години живях в южен климат, съвсем съм отвикнал от северните зими. Не виждам защо, само заради удоволствието на този Сигтриг, да си навлека кашлица за през цялата зима; такива настинки не ми минават лесно. Спомням си как майка ми все казваше, че ако не се грижа за себе си, те ще ме вкарат в гроба. Затова, кралю, най-смирено моля двубоят да се състои тук, в залата пред масата ти, където има достатъчно място и откъдето ще ти бъде по-удобно да наблюдаваш това зрелище.

Мнозина от гостите се засмяха на безпокойствата на Орм; но не и Сигтриг; той разярено крещеше, че скоро ще премахне всичките му страхове относно здравето. Но Орм не му обръщаше внимание, седеше си кротко, обърнат към краля, и чакаше решението му. Най-после крал Харалд рече:

— Жал ми е, че младежта в наши дни стана по-неиздръжлива и кекава — не е това, което беше едно време. Синовете на Рагнар Рунтавите гащи никога не се притесняваха от такива дреболии като здравето си или времето навън; нито пък аз в младежките години. И наистина днес не познавам друг млад мъж освен Стюрбьорн, който притежава качествата от моите младини. Е, признавам, сега на преклонна възраст ще ми е по-удобно да гледам двубоя, без да се местя от стола си. Добре, че епископът е вече в леглото си — иначе никога не би позволил това. Все пак смятам, че не сме нарушили мира, повода за това празненство — след като аз съм дал съгласието си; и не мисля, че Христос би се възпротивил на едно състезание по боеви качества, ако то е проведено достойно и по правилата. Нека Орм и Сигтриг се бият тук пред моята маса на разчистен терен, с щит и меч, шлем и ризница. Никой да не се притичва на помощ, без да си сложи доспехите. Спорът ще се разреши, когато единият падне убит; но ако някой от тях не е в състояние да стои прав или хвърли меча си, или пък потърси убежище под масата, противникът му трябва да спре да нанася удари — първият ще е загубил битката, а с това и веригата. Аз, Стюрбьорн и Халбьорн ще следим за спазването на правилата.

Разтичаха се да донесат за Орм и Сигтриг доспехи. В залата стана много шумно; обсъждаха и оспорваха качествата на двамата противници. Хората на крал Харалд смятаха Орм за по-добрия, а приближените на крал Свен шумно възхваляваха Сигтриг; твърдяха, че сам убил деветима, без да получи достатъчно сериозна рана, че да има нужда от превръзка. Най-гръмогласен от тях бе Дире. Попита дали Орм не се страхува, че хладината на гроба ще му докара кашлица. После се обърна към брат си и го помоли да задържи веригата като свой дял от обезщетението, а нему позволи да вземе меча.

През всичкото време, от момента, в който бяха прекъснали разказа му, Токе мълчеше навъсено, мърмореше нещо и пиеше; но като чу думите на Дире, сякаш умът му прищракна. Заби ножа си в масата пред него, тъй че дръжката му затрептя в дървото; стрелна се напред и преди Дире да успее да се дръпне, го сграбчи за ушите и отстрани за брадата и силом наведе главата му към меча си.

— Ето, не е по-лош от меча на Орм; но ако го искаш, ще трябва да си го спечелиш, а не да се молиш на друг — каза той.

Дире беше силен мъж, хвана китките на Токе и опита да се освободи, но само успя да засили натиска върху ушите и страните си, запъшка и засумтя, но не можа да се отърве.

— Държа те тук на приятелски разговор — продължи Токе, — защото не искам да нарушавам мира на краля в тази зала. Но няма да те пусна, докато не дадеш дума, че ще се биеш с мен. Алената шия не обича да държи хубостта си скрита от хорските очи, докато сестра й танцува гола.

— Пусни ме — изръмжа Дире с притиснати към масата устни, — да не губя повече време и да ти запуша устата.

— Ще сметна това за обещание — рече Токе, като същевременно разхлаби хватката и издуха от пръстите си кичурите косми, които бе изскубнал от брадата му.

Лицето на Дире бе побеляло от ярост, само ушите му горяха аленочервени; отначало дори изглеждаше, че е загубил способността си да говори. После бавно се надигна и каза:

— Ще си разчистим сметките веднага. Предложението ти е добро — така с брат ми ще имаме по един испански меч. Да отидем навън да се изпикаем, без да си забравяме оръжието.

— Добре казано — отвърна Токе. — С теб можем да си спестим кралските формалности. Ще ти остана задължен до края на живота ти, че прие предложението ми, а колко ще трае това, ще узнаем скоро.

После всеки от своята страна мина покрай кралската маса и двамата рамо до рамо прекосиха пътеката между дългите трапези, наредени една срещу друга в залата. Излязоха през една от вратите на стената в дъното. Крал Свен ги забеляза и се усмихна. Доволен бе, когато хората му се държаха арогантно, това допринасяше за славата му и за страха, който името му всяваше.

Междувременно Орм и Сигтриг бяха започнали да се въоръжават. Теренът за бой бе изметен добре, за да не се подхлъзне някой на сламата или да се спъне в кокалите, хвърлени на пода за кучетата на крал Харалд. Мъжете от двата края на залата се скупчиха напред, за да виждат по-добре, сместиха се по пейките и по дългите маси, разположиха се зад масата на краля и покрай отсрещната стена. Крал Харалд ’бе в чудесно настроение, с нетърпение чакаше началото на двубоя; а когато, обръщайки глава, забеляза, че две от робините му надничат възбудено през една от вратите, заповяда да пуснат всичките му жени и дъщери да наблюдават зрелището. Не било честно, каза той, да им отнемат удоволствието да присъствуват на подобно представление. За някои от тях направи място на собствената си пейка, до себе си и на коленете си; други настани на празното място на епископа; а двете му най-красиви дъщери някак си успяха да седнат до Стюрбьорн и съвсем не се оплакваха, че теснотйята ги кара да се притискат много плътно в него; кокетно се разкискаха, когато той им предложи бира, и я изпиха със смело изражение. За тези, които не се поместиха на кралската пейка, донесоха друга, която поставиха отзад, така че кралят и гостите му да не пречат на зрителите.

Камериерът Халбьорн нареди фанфарът да изсвири и помоли за тишина. Заповяда всички да стоят мирно по време на боя н да не хвърлят нищо на арената. Двамата противници бяха вече готови и излязоха един срещу друг. В залата премина вълна от възбуден шепот и спорни реплики, когато зрителите забелязаха, че Орм е хванал меча с лявата ръка — когато противниците държаха оръжието с различни ръце, и за двамата възникваха допълнителни трудности; това означаваше, че ударите ще попадат от страната на меча, а щитът прикриваше тази ръка много по-трудно.

Явно бе, че нито един от двамата не бе противник, с когото някои доброволно би избрал да се срещне; и никой от тях сякаш не се безпокоеше как ще завърши двубоят. Орм бе с половин глава по-висок и имаше по-дълги ръце, но Сигтриг бе много снажен и изглеждаше по-як. Държаха щитовете си доста високо, та да предпазват добре врата си, всеки бе вперил поглед в противниковия меч, за да предугажда ударите. Веднага щом се приближиха достатъчно, Орм замахна към краката на Сигтриг, но той чевръсто подскочи и отговори с ожесточен удар, който с трясък се стовари върху шлема на Орм. След това начало и двамата станаха предпазливи, парираха умело ударите с щитовете си; крал Харалд сподели с жените си, че е приятно да гледаш такива опитни майстори на меча, а не младоци, които се хвърлят неразумно в боя и се разкриват; това означава, че зрелището ще продължи дълго.

— Не е лесно да се предскаже кой ще излезе победител — добави той. — Но май не съм виждал отдавна такъв майстор на меча като червенокосия, нищо, че се бои от студа; и не бих се изненадал, ако тази вечер Свен остане с един роднина по-малко.

Крал Свен, който като графовете седеше върху масата, за да вижда по-добре, презрително се усмихна и отвърна грубо, че човек, който познава Сигтриг, не може да се плаши от изхода на двубоя.

— Въпреки че хората ми нямат нищо против да се бият за удоволствие — добави той, — аз рядко губя някой от тях, освен когато застанат един срещу друг.

В този момент в залата се върна Токе. Куцаше лошо, чуваше се как си мърмори някакъв стих; когато се преметна през пейката, за да се настани на мястото си, на крака му зейна огромна черна рана, цялото пространство между бедрото и коляното бе обляно в кръв.

— Как беше с Дире? — запита Сигурд Бюсон.

— Отне ми доста време — отвърна Токе, — но най-после спря да пикае.

Очите на всички сега бяха насочени към арената. Изглежда, Сигтриг се стремеше да приключи бързо. Диво се нахвърляше върху Орм, опитваше се да пробие защитата му, като насочи усилията си към краката, лицето и пръстите на лявата ръка. Орм се отбраняваше умело, но сякаш не успяваше да направи много повече. Очевидно щитът на Сигтриг му създаваше проблеми. Беше по-голям от неговия и от масивно дърво, подсилено с кожа; само централната издутина бе желязна и Орм трябваше да внимава мечът му да не потъне в периферията, защото тогава противникът му лесно можеше да го отскубне или избие от ръката му с въртеливо движение. Щитът на Орм бе целият от желязо с остър шип в средата.

Сигтриг насмешливо попита противника си дали вече се е сгрял. По бузата на Орм се стичаше кръв от първия удар по шлема, беше получил и рана в крака, а ръката му бе разрязана; на Сигтриг му нямаше нищо. Орм не отговори; стъпка по стъпка се отдръпваше назад покрай една от дългите маси. Свил се зад щита си, Сигтриг бързо настъпваше, крачеше напред, като от време на време отскачаше на една или друга страна; сипеше все по-ожесточени удари върху Орм и повечето зрители вече смятаха, че краят ще настъпи скоро.

Внезапно Орм скочи в атака, пое удара му върху меча си и с всичка сила блъсна щита си в неговия; шипът му проби кожената обвивка, заби се в дървото под нея и остана там. Орм се напрегна и успя да ги смъкне надолу, като употреби цялата си сила; дръжките им се счупиха от натиска. Двамата отстъпиха, освободиха мечовете си. подскочиха и същевременно замахнаха един срещу друг. Ударът на Сигтриг закачи Орм отстрани, проби ризницата му и го рани дълбоко; но мечът на Орм се заби в шията на противника; неистов рев изпълни залата, брадатата глава изхвърча от раменете, заподскача по края на масата и шумно цопна в бъчвата с бира до нея.

Орм залитна и се подпря на масата. Избърса на коляното меча си и го прибра в ножницата. Взря се в обезглавеното тяло, после в краката си и рече:

— Сега знаеш на кого е веригата.

[1] Името, с които викингите наричали Константинопол. — Б. пр. ↑

[2] Добър поет и силен воин, за който се предполага, че е умрял в Америка. — Б. пр. ↑

Десета глава: КАК ОРМ ЗАГУБИ ОГЪРЛИЦАТА СИ

Из целия дворец, дори в кухните и в женските спални коментираха подробно двубоя за златното украшение в залата. Хората, присъствували лично, внимателно бяха запечатали в паметта си подробностите, всичко казано и извършено, за да могат да разказват тази интересна история и в бъдеще. Най-много похвали получи Орм заради начина, по който извади от действие щита на противника си. А на следващата вечер исландецът на Стюрбьорн рецитира стихове в стихосложението Ijodahattr за това колко опасно става, когато пиенето ти завърти главата. Всички бяха единодушни, че такова зрелище не може да се наблюдава всеки Юл, дори и в двора на крал Харалд.

Но Орм и Токе прекараха следващите няколко дни в леглото заради раните си и не бяха в състояние да се радват на нищо, въпреки че брат Вилибалд ги лекуваше с най-благите си балсами. Раната на Токе загнои, той започна да бълнува и да буйствува; трябваше четирима мъже да го държат, докато брат Вилибалд го превързва. Орм също се чувствуваше омаломощен от болка, имаше две счупени ребра и бе загубил доста кръв; липсваше и обичайният му добър апетит. Това той прие като лош признак, който не вещае нищо добро за възстановяването му. Обзеха го мрачни мисли.

Крал Харалд бе заповядал да приготвят за тях една от най-хубавите му спални, с огнище в стената и дюшеци, натъпкани със сено вместо със слама. В деня след двубоя много от хората на краля и на Стюрбьорн ги навестиха, за да обсъдят събитията от предната вечер и да се надсмеят над поражението на крал Свен. С тях в стаята стана много шумно и задушно, наложи се брат Вилибалд да им се скара и да ги изгони. Орм и Токе не знаеха кое е по-потискащо — да са сред хора, или да останат съвсем сами. Скоро след това другарите им ги напуснаха, бързаха да се върнат вкъщи след приключването на празненствата; заминаха всички с изключение на Едноокия Рап, който бе извън закона в Листер и предпочиташе да остане в Йелинге. След няколко дни, когато ледът в морето се разчупи при една буря, крал Свен навъсено каза няколко думи за сбогом и отплава. Стюрбьорн също си тръгна — не искаше да губи време, бързаше да набира мъже за пролетната си експедиция. Хората на Орм получиха разрешение да преминат част от пътя с тях, като заплатят за превоза с гребане. Стюрбьорн с удоволствие би приел Орм и Токе да му правят компания. Посети ги лично в спалнята им и каза, че са допринесли много за приятното прекарване на празника Юл, и че е жалко, ако сега трябва да пазят цяла седмица леглото заради няколко драскотини.

— Елате при мен в Борнхолм, щом жеравите разперят криле — рече той — За хора като вас ще намеря място на носа на собствения си кораб.

Тръгна си, без да изчака отговор — умът му бе зает с важни дела. Това бе целият им разговор със Стюрбьорн.

Известно време лежаха в мълчание. После Токе изрецитира:

Чакам с нетърпение деня, когато

тук, от палубата, аз ще съзерцавам

жеравите, щъркелите, патиците

как на север път отново си проправят.

Но Орм, след като помисли малко, му отвърна тъжно:

За жерави недей ми говори —

тогава аз ще бъда вече мъртъв

и ще усещам допира студен

на любопитни мишки и на къртици.

След като повечето гости си заминаха и в кухните не бе така напрегнато, брат Вилибалд поръча два пъти на ден да се приготвя супа от месо за ранените викинги, за да се подсилят. Няколко от жените на крал Харалд доброволно предложиха да я носят от кухнята до спалнята им; бяха любопитни да ги видят по-отблизо. Това можеше да стане безпрепятствено, защото сега, след като празненствата бяха отминали, кралят се бе оттеглил в покоите си; брат Вилибалд, брат Матиас и най-вече епископът прекарваха по цял ден в молитви над него, даваха му разхлабителни, за да прочистят кръвта и червата му.

Първа надзърна в стаята младата мавританка, с която викингите бяха разговаряли още в началото, когато влязоха при крал Харалд с камбаната. Щом я позна, Токе извика от радост и веднага й направи знак да приближи. Тя се вмъкна боязливо вътре с канче и лъжица в ръце, настани се на ръба на леглото му и започна да го храни. След нея влезе друга девойка, седна до Орм и също почна да го храни. Беше млада и висока, добре сложена, с бяла кожа, сиви очи и красиви устни; косата й беше тъмна, прибрана с кехлибарена диадема. Орм не я бе виждал досега, но не му приличаше на момиче от прислугата.

Преглъщаше супата трудно, защото раната му пречеше да седне. След като изяде няколко лъжици, в трахеята му влезе късче месо и той се разкашля. Устните на момичето се разтеглиха в усмивка, при което Орм го изгледа сърдито. Щом спря да кашля, рече намусено:

— Не съм тук, за да ми се присмиват. Ти коя си?

— Името ми е Юлва — отвърна тя — и до тоя момент не знаех, че си човек, способен да разсмее някого. Как може ти, който уби най-добрия воин на брат ми Свен, да хленчиш от лъжица гореща супа?

— Не е от нея — каза Орм. — Но рана като моята понякога боли. Мислех, че една жена ще се досети за това. Щом си сестра на крал Свен, тогава може супата, която ми донесе, да е развалена; сега като си мисля, тя наистина имаше неприятен вкус. Дошла си да отмъстиш за онова, дето сторих на брат ти, така ли?

Девойката скочи и захвърли канчето и лъжицата в огнището; супата изпръска всичко в стаята. Очите й заискриха и се впериха гневно в Орм; после изведнъж се успокои, засмя се и отново седна на ръба на леглото.

— Значи не криеш, че се страхуваш — рече тя. — Това поне трябва да ти се признае. Макар че трудно е да се каже кой от двамата ни е по-разумен. Видях те, като се биеше със Сигтриг, славен двубой беше; но бъди сигурен, че не смятам някого за свой враг само защото е обидил брат ми Свен. Крайно време беше да му се даде урок на тоя Сигтриг. Устата му вонеше отвратително и двамата с брат ми се уговаряха той да ме вземе за жена. Тогава едва ли щеше да се радва на млого брачни нощи. Не съм създадена да доставям удоволствие на всеки случаен берсерк, който е решил, че му харесвам. Поне съм ти благодарна, задето ме предпази от изстъпление.

— Ти си нахално и безочливо момиче — отвърна Орм — и на всичко отгоре си дивачка, но кралските дъщери са все такива. Е, не отричам, изглеждаш прекалено добра партия за мъж като Сигтриг. Аз самият бях тежко ранен в този двубой и не зная как ще свърши всичко това за мен.

Юлва прехапа връхчето на езика си, кимна и се замисли.

— Може би има и други освен теб, Сигтриг и Свен, които са загубили от двубоя — рече тя. — Чух за тая твоя огърлица, дето Сигтриг толкова искаше да притежава. Казват, че си я получил от някакъв крал на юг и че е най-красивото украшение на света. Искам да я видя, не бой се, няма да ти я открадна, макар че сега можеше да бъде моя, ако ти беше загинал в двубоя.

— Нещастие е да притежаваш нещо, на което всеки иска да сложи ръка — каза Орм.

— Ако мислиш така — рече Юлва, — защо не я остави на Сигтриг? Щеше да се освободиш от грижите, които ти създава.

— В едно съм сигурен, независимо че те познавам съвсем отскоро — каза Орм. — Който и да те вземе за жена, трудно ще излезе наглава с теб.

— Смятам, че ти едва ли някога ще бъдеш в състоя ние да докажеш правотата на тази забележка — отвърна Юлва. — Както изглеждаш сега, не бих легнала с теб дори да ми предложиш и пет такива огърлици. Защо не накараш някой да ти измие косата и брадата? Изглеждаш по-зле от смаландец. Хайде, кажи ми направо, ще ми покажеш ли веригата, или не?

— Така ли се говори на болен човек? — отвърна Орм. — Да го оприличаваш на смаландец. Трябва да знаеш, че съм от благородно потекло както по бащина, така и по майчина линия. Доведеният брат на бабата на майка ми е бил Свен Мишия нос от Гьоинге, а той, както навярно знаеш, произхожда по майчина линия направо от Ивар Широката прегръдка. Търпя наглостта ти само защото съм болен, иначе отдавна да съм те изхвърлил от стаята. Признавам, бих искал да ме измият, макар че не се чувствувам достатъчно добре, за да ме пипат; и ако ти искаш да ми направиш тази услуга, ще мога да се уверя дали се справяш по-добре с другите неща, отколкото със супата. Но сигурно кралските дъщери изобщо не са в състояние да извършват такива полезни дейности.

— Предлагаш ми да ти прислужвам като робиня — възмути се Юлва. — Никой досега не е дръзвал да го стори. Имаш късмет, че във вените ти тече кръвта на Широката прегръдка. Наистина ще ми бъде забавно да видя как ще изглеждаш измит, затова ще дойда утре рано сутринта; тогава ще видиш, че мога да се справя с подобни задължения не по-зле от всеки друг.

— Освен това трябва да ме срешеш — добави Орм. — И ако направиш всичко както искам, може да ти покажа огърлицата.

Междувременно събитията в другия край на стаята, където лежеше Токе, се развиваха по-бурно. Супата и присъствието на жена бяха ободрили значително духа му. Успял бе да се надигне и да седне и се опитваше да разговаря с девойката на родния й език. Правеше го доста неумело; но пък бе по-ловък в ръцете и вече се стремеше да я привлече към себе си. Тя се защитаваше от настъплението, като го удряше с лъжицата по кокалчетата на ръката. Но не полагаше кой знае какви усилия да се отдръпне и, общо взето, не изглеждаше недоволна, когато Токе, доколкото можеше, хвалеше красотата й и проклинаше сакатия си крак, който го приковаваше към леглото.

Започнаха да вдигат доста шум и Орм и Юлва се обърнаха да ги гледат. Юлва се усмихна на лудориите им, но Орм сърдито подвикна на Токе да се държи прилично и да остави девойката на мира.

— Какво ли ще каже крал Харалд — добави той, — ако разбере, че си галил една от жените му по бедрата?

— Може би — рече Юлва — и той като теб ще отбележи, че е нещастие да притежаваш нещо, на което всеки иска да сложи ръка. Но от моята уста няма да чуе нищо. И без това има много жени за мъж на неговата възраст; а тя, горката девойка, среща малко радости тук сред нас, плаче често и едва можем да я успокоим, почти не схваща какво й говорим. Затова не се притеснявай, че се забавлява с мъж, чиито комплименти разбира и който при това изглежда смел човек.

Но Орм настояваше приятелят му да контролира страстите си, докато се радва на гостоприемството на крал Харалд.

Междувременно Токе се бе поуспокоил и сега само държеше девойката за едната плитка. Увери Орм, че няма причини да се безпокои.

— Защото никой не може да ме обвини в нищо — рече той, — докато кракът ми е в такова състояние; освен това ти с ушите си чу какво каза малкият свещеник: крал Харалд изрично бил заповядал да правят всичко възможно да се чувствуваме добре затова, че подложихме крал Свен на подобно унижение. А аз, както всички знаят, съм мъж, който има нужда от жени, за да се чувствува добре, и тази тук според мен е възхитителен образец на своя пол. Не мога да се сетя за нещо, което би ускорило възстановяването ми така, както нейното присъствие; и наистина вече започвам да чувствувам подобрение. Казах й да идва колкото може по-често заради здравето ми и мисля, че не се страхува от мен, въпреки че флиртувах доста смело с нея.

Орм изсумтя недоверчиво. Накрая двете жени се уговориха да дойдат на следващата сутрин да им измият косите и брадите. После влезе припряно брат Вилибалд, за да превърже раните им, и като видя разляната супа, се развика гневно и изпъди жените от стаята. Дори Юлва не смееше да му противоречи — всички се страхуваха от човека, който имаше такава власт над живота и здравето им. Орм и Токе останаха сами и мълчаливо лежаха в леглата си — имаха да мислят за много неща. Накрая Токе се обади:

— Щастието ни се усмихна отново, край нас се появиха пак жени. Нещата започват да изглеждат по-розови.

Но Орм рече:

— Ще ни сполети нещастие, ако не си обуздаваш страстите; щеше да ми е по-леко, ако бях сигурен, че можеш да го направиш.

Токе отговори, че такава вероятност съществува, ако наистина сериозно се опита да го стори.

— Но се съмнявам дали щеше да ме отблъсне — добави той, — ако бях здрав и можех да настоявам, защото старият крал не е достатъчно добра компания за една толкова жизнерадостна девойка, а откакто е дошла тук, винаги са я пазили строго. Казва се Мира, произхожда от добро семейство и е родом от някакъв далечен край, наречен Ронда. Пленена била от викинги, които ги нападнали през нощта и я отвели заедно с много други от селото. Продали ги на краля на Корк. Той пък заради това, че е много красива, я дал на крал Харалд в знак на приятелство. Тя твърди, че за нея би било голяма чест, ако я бе подарил на някой млад мъж или на човек, с когото може да разговаря. Рядко съм виждал толкова изящна девойка, с такива форми и тъй гладка кожа; но тази, която седеше при теб, бе също хубава — може би е малко слаба и недостатъчно закръглена за моя вкус. И изглежда благоразположена към теб. Явно притежаваме доста качества, щом дори тук, приковани на легло, печелим симпатиите на жените.

Но Орм отвърна, че последното, което го занимава в момента, е любовта, чувствува се по-болен и по-изтощен от всякога, съмнява се, че му остава още дълго да живее.

На следващата сутрин жените дойдоха при изгрев слънце, както бяха обещали; носеха топла луга, вода и кърпи за ръце. Измиха им старателно главите и брадите. На Юлва й беше трудно с Орм, защото той не можеше да седи; но го поддържаше с ръка и беше много внимателна, така че накрая изпълни задачата си успешно — направи го чист и хубав, без да вкара луга в очите или устата му. После седна в горната част на леглото, постави главата му между коленете си и започна да го реши. Попита дали му е удобно и Орм трябваше да признае, че е така. Прекарваше трудно гребена през косата му — беше гъста, твърда и съвсем заплетена от миенето, но продължаваше с такова търпение и упорство, та Орм реши, че никога досега не е бил сресан по-добре. Говореше му фамилиарно, сякаш бяха стари приятели; той се чувствуваше добре в нейно присъствие.

— Ще ви измият косите още веднъж, преди да се изправите на крака — рече тя. — Епископът и неговите хора обичат да кръщават болни, които са на легло; изненадана съм, че още не е дошъл да ви убеждава. Покръстиха баща ми, докато бе в тежко състояние и почти не се надяваше да оздравее. Повечето хора смятат, че е най-добре да те покръстят през зимата, когато си болен. В такива случаи свещениците само ти напръскват главата с вода, но ако си здрав, трябва целия да те потопят в морето. А това едва ли допада на някого, особено когато водата е още покрита с остри късове лед. Еднакво неприятно е и за свещениците, тъй като трябва да нагазят до колене, стоят там и лицето им посинява, а зъбите им тракат така, че не са в състояние да си кажат благословиите. Затова през зимата предпочитат да кръщават болни, които не могат да помръднат от леглото. Мен епископът ме покръсти в деня на лятното слънцестоене, който те наричат Ден на кръстителя, и никак не беше неприятно. Насядахме около него в белите си ризи, аз и сестрите ми, а той четеше над главите ни; после вдигна ръка. Запушихме си носовете и се потопихме във водата. Аз стоях най-дълго от всички, затова решиха, че моето покръстване е най-добро. След това ни дадоха светени дрехи и малки кръстчета, които да носим на врата си. Всичко това не ни е причинило досега никакви неприятности.

Орм отвърна, че знае много за тези странни обичаи, нали е живял на юг, където е забранено да се яде свинско, а също и при монасите в Ирландия, които се опитали да го привлекат към новата вяра.

— Но няма да е скоро денят — продължи той, — в който някой ще успее да ме убеди, че тези ритуали могат да помогнат на хората или да задоволят нечий бог. Бих искал да видя кой ще е тоя свещеник или епископ, дето ще ме накара да стоя потопен до ушите във вода, лете или зиме. Нито пък имам желание да ми пръскат косата или да ми четат над главата. Сигурен съм, че човек трябва да се пази от всички тия магьосничества и тролщини.

Юлва каза, че след това неколцина от последователите на крал Харалд се били оплакали от болки в кръста и поискали от епископа да им плати за страданията, но иначе не били по-зле от обикновено. Нещо повече, вече мнозина смятали, че покръстването действува благотворно на здравето. Свещениците нямали нищо против да се яде свинско, както Орм сам бил забелязал на гуляя по Юл, и не поставяли никакви ограничения при храненето; само веднъж, когато им предложили конско месо, се изхрачили и се прекръстили, а понякога ги чували да мърморят, че в петък не би трябвало да се яде месо. Но баща й твърдо заявил, че не иска и да чуе за това. Самата тя не можела да каже, че новата религия й създава някакви неудобства. Но някои хора твърдели, че напоследък реколтата била по-бедна и кравето мляко — по-рядко и че това било, защото пренебрегнали старите богове.

Юлва прекара гребена си през един току-що разресан кичур коса, вдигна го срещу светлината и го заоглежда внимателно.

— Не разбирам как е възможно — рече тя, — но в косата ти, изглежда, няма ни една въшка.

— Не може да бъде — отвърна Орм. — Сигурно гребенът нещо не е в ред.

Юлва твърдеше, че бил чудесен гребен за въшки, и започна така да стърже главата му, че тя почервеня. Но не намери нищо.

— Ако думите ти са верни, трябва наистина да съм много болен — каза Орм. — Явно нещата са по-сернозни, отколкото си мислех. Това може само да означава, че кръвта ми е отровена.

Юлва се опита да го успокои, каза, че сигурно не е чак толкова страшно, но Орм изпадна в истинска депресия от това откритие. Лежеше мълчаливо, докато тя приключи с ресането, и отговаряше на забележките й само с унило сумтене. Междувременно Токе и Мира имаха все повече и повече неща да си казват и сякаш откриваха все нови прилики помежду си.

Накрая косата и брадата на Орм бяха сресани и Юлва със задоволство заразглежда резултата от труда си.

— Сега по-малко приличаш на плашило — забеляза тя — и повече на водач. Малко жени биха побягнали, като те видят — можеш да ми благодариш за това.

Вдигна щита му, изчисти с ръкава си мястото, където имаше най-малко нарези, и го постави пред лицето му. Орм разгледа отражението си и кимна с глава.

— Добре си ме сресала — призна той. — По-добре, отколкото очаквах от една, принцеса. Може би си по-свястна от другите. Заслужаваш да видиш огърлицата.

Той разгърди ризата си, издърпа веригата и й я даде. Поемайки я, тя тихичко извика, претегли я в ръка и започна да й се любува. Мира притича, за да я зърне, и също изрази възхищението си. Орм помоли Юлва:

— Сложи я на шията си.

Тя го стори. Беше прекалено дълга за нея и стигаше до под гърдите й. Юлва припряно подпря щита на стената и се огледа.

— Толкова е дълга, че ще се увие два пъти около шията ми — рече тя, неспособна да откъсне поглед и пръсти от нея. — Как се носи?

— Алмансур я държеше в ковчежето си — отвърна Орм, — скрита от хорските очи, Откакто е моя, все я нося под ризата, макар че ми претрива кожата. Не я бях показвал на никого до празниците и ето, веднага ми създаде главоболия. Но не може да се отрече, че сега си намери най-подходящо място; затова, Юлва, смятай я за твоя и я носи както намериш за добре.

Тя сграбчи веригата с две ръце; очите й се разшириха и го погледнаха изумено.

— Да не си си загубил ума? — извика тя. — Какво съм направила, та да заслужа такъв царствен подарък? И най-великата кралица на света би легнала с някой само за да получи дори по-обикновено украшение от това.

— Хубаво ме среса — отговори той и се усмихна. — Ние, потомците на Широката прегръдка, подаряваме на приятелите си или нещо ценно, или нищо.

Мира също искаше да пробва огърлицата, но Токе я накара да се върне и да не се занимава с разни дрънкулки; вече бе придобил такава власт над нея, че тя смирено му се подчини. А Юлва рече:

— Сигурно ще е най-разумно да я скрия под дрехите си. Сестрите ми, пък и жените в двореца ще ми издерат очите, за да я докопат. И още не мога да разбера защо ми я даваш, независимо че във вените ти тече кръвта на Широката прегръдка.

Орм въздъхна и отговори:

— Каква полза ще имам от нея, когато над костите ми поникне трева? Сега със сигурност знам, че ще умра. Нали току-що откри, че в тялото ми дори и въшките не искат да живеят. Всъщност вече имах подобни предчувствия. Може би щеше да стане твоя и да не бях обречен на смърт; но тогава щях да поискам нещо от теб в замяна. Мисля, че си достойна за това украшение, и не се съмнявам, че ще го браниш чудесно, ако те предизвикат да се състезаваш по дране с нокти. Е, естествено, бих предпочел да живея достатъчно дълго, за да гледам как блести на гърдите ти.

Единадесета глава: ЗА ГНЕВА НА БРАТ ВИЛИБАЛД И ЗА ТОВА КАК ОРМ ЗАПОЧНА ДА УХАЖВА

Събитията се развиха точно така, както предсказа Юлва. След няколко дни епископът започна да намеква на двамата ранени, че трябва да се съгласят да ги покръсти, но не успя да убеди никого от тях. Орм веднага загуби търпение и остро отвърна, че не желае да слуша нищо по този въпрос, така или иначе, му остава още малко да живее. А Токе каза, че за себе си е сигурен, че скоро ще оздравее, затова няма нужда от каквато и да е духовна подкрепа. После епископът изпрати брат Матиас да се опита да ги спечели с търпеливо обучение; на няколко пъти той започваше да им преподава вероучение, без да обръща внимание, когато го молеха да ги остави на мира. Накрая Токе поръча да му донесат едно хубаво копие с тънък и остър връх. Следващия път, когато брат Матиас дойде да ги напътствува, го завари замислено да подмята копието в свободната си ръка, подпрян на лакет в леглото.

— Колко неприятно ще е да нарушим мира в двореца на крал Харалд — рече Токе, — но мисля, че никой не би обвинил един инвалид, ако го стори при самозащита. Жалко ще е да изцапаме пода на тая хубава стая с кръвта на един дебелак — вените ти изглеждат препълнени. Но не, убеден съм, че ако те забуча чистичко с копието за стената, все пак бликналата струя ще бъде в границите на поносимото. Няма да е много лесно за човек, прикован в леглото като мен, но ще се опитам да го изпълня майсторски; а това ще стане в момента, в който си отвориш устата, за да ни досаждаш с брътвежите си. Както казахме, не искаме да чуем нищо повече по този въпрос.

Брат Матиас пребледня от ужас и протегна умолително ръце напред. Сякаш понечи да каже нещо, но крайниците му се разтрепераха, хукна назад и тръшна вратата зад себе си. Повече не ги обезпокои. Но брат Вилибалд, който не се страхуваше от нищо, дойде както обикновено в часа за превръзки и строго ги смъмри, че така са го наплашили.

— Може да си дребничък — рече Токе, — но изглеждаш човек с характер. Макар че си груб и избухлив, признавам, че си ми най-симпатичен от себеподобните ти; сигурно защото не се опитваш да ни пробутваш вашето християнство.

Брат Вилибалд отвърна, че е прекарал в тази земя на мрака повече време от останалите свещеници и е успял да се отърси от подобни неосъществими идеи й амбиции.

— Когато за първи път дойдох тук — продължи той, — бях не по-малко фанатизиран от кой да е член на Светия орден на бенедиктинците; ревностно се стремях да покръстя всяка езическа душа. Сега помъдрях — зная кое е във възможностите ми и кое е просто химера. Редно е да покръстваме децата на тази страна и онези жени, които не са потънали в грехове, ако въобще съществуват такива. Но мъжете тук са истински апостоли на Сатаната и колкото и усърдно да ги покръстваме, те трябва да горят в огъня на ада в името на свещената справедливост. Няма изкупление, което да успее да заличи цялата гнусотия в душите им. Сигурен съм в това, познавам ги добре. Затова не си губя времето; не се опитвам да печеля такива като вас за правата вяра.

В гласа му прозвуча нотка на безумие; яростно фиксираше с поглед ту единия, ту другия, размахваше ръце и крещеше: вълци-кръвопийци, убийци и престъпници, блудна сган, гадаренски свине[1], издънки на Сатаната, любимци ла Велзевул, потомци на усойници и базилиски[2], ще ви пречисти ли светото кръщение, за да застанете сред божествените ангели бели като сняг? Не, казвам ви, това е невъзможно. Достатъчно дълго съм живял в този дворец, прекалено много съм видял с очите си; зная какви сте. Няма отец или епископ, който някога да успее да ме убеди, че такива като вас могат да бъдат спасени. Как да ви пуснем вас, скандинавците, през прага на рая? Ще се домогвате с похотливите си пръсти до светите деви, ще надавате бойните си викове срещу серафимите и архангелите, ще ревете за бира пред трона на самия Господ-бог! Не, не, знам какво говоря, покръстени, или не, за вас е само адът. Хвала на всевишния, единствения, вечния. Амин!

Той затършува сърдито из лекарствата и превръзките и се втурна към другия край на стаята, за да намаже раната на Токе.

— Защо полагаш такива усилия да ни излекуваш — попита Орм, — след като толкова ни мразиш?

— Защото съм християнин и съм се научил да отвръщам на злото с добро — отговори той, — а това е повече от всичко, което вие ще научите през целия си живот — нали още имам на челото си белег от удара, който крал Харалд ми нанесе със светото разпятие? И все пак всеки божи ден продължавам да използувам всичките си умения и знания заради осквернената му плът. Освен това в крайна сметка може да е за добро, че помагаме на такива войнолюбиви и жестоки мъже като вас да живеят тук. Много вероятно е да изпратите доста от себеподобните си в ада, преди вие самите да отидете там, както вече стана на тазгодишното коледно празненство. Нека вълците се разкъсват взаимно, за да могат господ и агнецът да живеят в мир.

Когато най-после той си тръгна, Токе каза, че сигурно дребничкото човече си е загубило ума, когато кралят го ударил по главата с кръста — повечето от крясъците му били съвсем безсмислени. Орм се съгласи с това. Но и двамата бяха на мнение, че е много вещ в медицината и полага доста старания и грижи за тях.

Токе започваше да се възстановява, вече можеше да куцука из стаята и дори навън, а в това време Орм лежеше сам в леглото, беше му трудно да запълва времето, освен когато Юлва идваше да си говорят. Когато тя седеше до него, мисълта за предстоящата смърт го тормозеше по-малко, беше винаги весела, бъбреше жизнерадостно и той изпитваше удоволствие да я слуша. Щом му каза, че изглежда по-добре и че скоро ще може да става и да се движи, посърна отново. Отвърна, че колкото до това, той си знае най-добре какво ще се случи. Но не след дълго откри, че може да сяда в леглото, без да изпитва особена болка; а при следващото ресане Юлва намери в косата му голяма млада въшка, пълна с кръв. Това го накара да се замисли сериозно, каза, че не знае какъв извод да си направи.

— Не трябва да се безпокоиш за огърлицата — предупреди го тя. — Даде ми я, когато смяташе, че ще умреш; и сега, като разбра, че си сгрешил, споменът за това те притеснява. С удоволствие ще ти я върна, въпреки че по красота надминава всичко, което сме виждали тук. Не искам да разправят, че съм ти взела златото с измама, когато си бил болен и ранен; вече неведнъж чувах да шепнат нещо подобно.

— Права си, хубаво е такова украшение да не излиза от семейството — рече Орм. — Бих предпочел да имам и теб, и огърлицата. И няма да я приема обратно при никое друго условие. Но преди да отида при баща ти и да разбера какво мисли по този въпрос, трябва да зная дали ти самата имаш нещо против. Когато разговаряхме за първи път, ми каза, че ако те бяха заставили да се омъжиш за Сигтриг, още първата брачна нощ си щяла да го намушкаш с нож; а искам да съм сигурен, че към мен изпитваш по-различни чувства.

Юлва се засмя весело и му препоръча да не се чувствува прекалено сигурен в това.

— Имам по-капризен характер, отколкото си мислиш — рече тя, — и трудно можеш да ми угодиш. А и кралските дъщери създават повече грижи от другите жени, когато се оженят и напуснат бащиния си дом. Чувал ли си какво се случило преди много години с краля на шведите Агне? Взел за жена една кралска дъщеря от земите на изток от морето, която не искала да спи в леглото му. Първата вечер след сватбата легнали в палатка под едно дърво. Щом заспал дълбоко, тя прекарала въже през пръстеновидното колие на врата му, което било много здраво, и го обесила на дървото, макар че той бил велик владетел, а тя притежавала само една робиня. Затова обмисли внимателно всичко, преди да поискаш ръката ми.

Юлва се наведе над него и погали челото му, щипна го по ушите и се вгледа усмихната в очите му. За пръв път от доста време насам Орм се почувствува наистина добре.

После изведнъж тя стана сериозна и замислена, заяви, че е излишно да говорят за това, преди да си е казал думата баща й; че няма да бъде лесно да го убедят и да получат съгласието му, освен ако Орм не е изключително богат на земи, добитък и злато.

— Непрекъснато се оплаква, че има толкова неомъжени дъщери — рече тя, — но никога не би признал някой за достатъчно богат и благороден, та да ни заслужава. Не е толкова приятно да си кралска дъщеря, колкото хората си мислят. Много смели младежи тайно ни намигат или докосват края на полите ни, но малцина се осмеляват да ни поискат от баща ми, а дори и те се връщат обезкуражени от разговора си с него. Колко жалко, че така твърдо е решил да ни намери достойни съпрузи, макар че беден мъж наистина не би ми подхождал. Но ти, Орм, без съмнение трябва да си един от най-богатите принцове в Сконе, щом ми подаряваш такава скъпа огърлица и щом във вените ти тече кръвта на Широката прегръдка.

Орм отговори, че се надява да убеди краля и да спечели съгласието му — знае, че той го цени много както заради камбаната, която му подари, така и за победата му над Сигтриг.

— Но нямам представа — продължи той — дали в Сконе ме чака богатство. Напуснах дома си преди седем години и не зная какво е положението на семейството ми. Може би не всички, които оставих, сега са живи; тогава наследството ми се е увеличило. Освен огърлицата, дето ти подарих, донесох доста злато от юг, така че дори да притежавам само това, никой не би могъл да ме нарече беден. И мога да спечеля още по същия начин.

Юлва кимна без ентусиазъм и каза, че това не звучи обещаващо — баща й е много претенциозен. Токе, който се бе върнал междувременно, се съгласи с нея и потвърди, че при това положение трябва внимателно да обмислят какво да правят.

— Случайно — добави той — мога да ви кажа най-добрия начин да се спечели богата жена с благородна кръв, когато, баща й е против, а самата тя е съгласна. Бащата на майка ми се казвал Носе-Тьоне. Въртял търговия със смаландците и притежавал малка къщичка, дванадесет крави и бил много мъдър. Един ден пътувал по работа във Веренд и видял там едно момиче на име Гюда. Била дъщеря на много богат господар. Зарекъл се да я спечели отчасти от честолюбие, но и защото желаел красивото й тяло, гъстата й червена коса. Но бащата, който се казвал Глум, бил горд човек и твърдял, че Тьоне не е достоен да му бъде зет, въпреки че момичето било на друго мнение. Затова Гюда и Тьоне не си губили времето да ругаят упорството на стареца, а бързо съставили план и си устроили среща в гората, докато тя беряла лешници с прислужничките си. Резултатът бил, че тя забременяла и се наложило Тьоне на два пъти да се бие с брат й; и двамата носили белезите от дуелите до последния си ден. След време тя родила близнаци и старецът решил, че вече няма смисъл да рита срещу ръжена. Така се оженили и живяли заедно в съгласие и блаженство, родили им се още седем деца и всички в тоя край се възхищавали на мъдростта и късмета на дядо ми. А след като старият Глум умрял и му оставил голямо богатство, той станал изключително уважаван и известен човек. Ако дядо ми не бе измислил такъв хитър начин да се ожени за девойката, която си е избрал, нямаше сега да седя тук и да ви давам съвети; майка ми била една от близначките, заченати в лешниковата горичка.

— Ако можем да се оженим само при условие, че родя близнаци — рече Юлва, — тогава на думи съветите ти са лесни, но са трудни за изпълнение. Голяма е разликата дали баща ти е селянин от Веренд, или е кралят на Дания. Съмнявам се, че подобен опит ще ни помогне така, както е помогнал на баба ти и дядо ти.

Орм смяташе, че планът на Токе има и преимущества и недостатъци; а освен това не е голямо успокоение за болен човек без всякакви плътски желания; но няма да взима решения, докато не се възстанови дотолкова, че да може да отиде при крал Харалд и да разбере мнението му по този въпрос.

Това отне доста време; но накрая състоянието му се подобри и раната зарасна; той започна да възвръща силите си. Зимата вече беше почти отминала. Крал Харалд също се бе възстановил от коледните празници и бе в блестящо настроение, с оживление надзираваше подготовката на бойните си кораби; тъкмеше се да отплава за Сканьор и да събира данъка за херингата а също да закара на Стюрбьорн корабите, които му беше обещал на гуляя. Орм го потърси и му обясни намеренията си. Крал Харалд изслуша благосклонно молбата му и не прояви никаква неприязън, но директно го попита колко е богат, че да се смята достоен за такава партия. Орм подробно му описа произхода си и изброи имотите на баща си, като не забрави да спомене и онова, което бе донесъл от пътуванията,

— Освен това — завърши той — майка ми очакваше да наследи обширни земи в Гьоинге, но не зная дали вече са преминали в нейни ръце. И не мога да кажа колко от роднините ми са живи и как стоят нещата там сега. Много работи са се случили в Сконе през последните седем години, докато бях далеч от дома.

— Дал си на дъщеря ми невероятно щедър подарък — рече крал Харалд, — а ми направи и няколко добри услуги — не съм ги забравил. Но да се ожениш за една от дъщерите на краля на Дания, е най-високата цел, която човек може да си постави. Мъжете, които досега са искали ръката на някоя от тях, са предлагали далеч повече от цялото ти имущество. А имаш и брат, който стои между теб и бащиното ти богатство. Ако е жив и има синове, тогава как ще издържаш дъщеря ми? Макар и незабелязано, годините ми вече напредват. Докато съм жив, искам да омъжа дъщерите си добре. Не вярвам след смъртта ми Свен да се загрижи за тях.

Орм трябваше да признае, че ако получи ръката на девойка като Юлва, няма кой знае какво да предложи в замяна.

— Но много вероятно е, като се върна вкъщи — каза той, — да се окаже, че цялото имущество е мое. Възрастта на баща ми започваше да се чувствува още по-времето, когато отплавах, а брат ми Од прекарваше цяло лято в Ирландия и рядко се задържаше у дома. Чух, че през последните няколко години, откакто крал Бриън е на власт, там са настъпили тежки времена за викингите.

Кралят кимна и потвърди, че крал Бриън е убил много датчани, а също и голяма част от моряците, дръзнали да навлязат в крайбрежните му води. От друга страна, донякъде това било добре дошло, защото доста от тях създавали неприятности и в собствената си страна.

— Но на тоя Бриън, краля на Мунстер — добави той, — успехът му е замаял главата. Сега иска данъци не само от моя добър приятел Олоф, краля на Корк, но и от роднината ми Сигтриг Копринената брада от Дъблин. Такава самонадеяност не подхожда на един ирландски крал; ще трябва скоро да изпратя флотата си, за да му подреже крилете. Може би ще го доведа тук и ще го привържа за вратата на салона, та да забавлява хората ми, докато пируват, пък така ще го науча малко и на християнско смирение; това ще послужи още като предупреждение към другите крале — винаги съм смятал, че всички монарси трябва да се прекланят пред краля на Дания.

— Аз също мисля, господарю — рече Орм, — че ти си най-могъщият владетел. Дори сред андалусците и черните хора има воини, които знаят името ти и говорят за великите ти дела.

— Добре се изрази — каза кралят, — въпреки че преди малко се показа нескромен, като поиска ръката на една от най-хубавите ми дъщери, без дори да си сигурен какво е материалното ти положение. Но няма да те упреквам прекалено строго, още си млад и безразсъден. Сега нито ще приема, нито ще откажа на молбата ти. Това е решението ми. Ела пак през есента, щом се върна от поход, когато ще си по-осведомен за богатството и бъдещето си. Ако тогава задоволиш претенциите ми, девойката е твоя, давам ти я от приятелски чувства. Ако ли не, в охраната ми винаги ще има място за теб. Дотогава трябва да се заредиш с търпение.

Когато Орм разказа на Юлва за срещата си с баща й, тя побесня. Очите й се напълниха със сълзи, разкрещя се, че ще му оскубе брадата заради неговата стиснатост и упорство, а после ще последва без колебание съветите на Токе. Но когато се поуспокои, реши, че е по-разумно да се откаже от този план.

— Не се боя от гнева му — добави тя — дори когато реве като бик и ме замеря с халбата си; прекалено съм пъргава, досега никога не е успявал да ме улучи, а изблиците му преминават бързо. Но ако някой веднъж му се противопостави, това се загнездва в мозъка му, помни обидата и никога не пропуска да си отмъсти. Затова мисля, че е най-добре да не му противоречим по този въпрос; иначе ще се обърне срещу нас и само напук ще ме даде на първия срещнат, който му хване окото и е достатъчно богат, за да ми покаже кой е по-силният от нас. Но помни, Орм, друг освен теб не искам за съпруг, ще чакам до есента, въпреки че времето ще тече бавно и скучно. Ако и тогава откаже, няма да се колебая и ще те последвам където и да ме заведеш.

— Като те слушам — промълви Орм, — започвам да се чувствувам отново мъж.

[1] Гадаренските свине (Лука 8:26–39), които скачат в морето, обладани от демони. — Б. пр. ↑

[2] Митично гущероподобно чудовище. — Б. пр. ↑

Дванадесета глава: КАК ОРМ СЕ ЗАВЪРНА ВКЪЩИ СЛЕД ДЪЛГОТО ПЪТЕШЕСТВИЕ

Крал Харалд екипира за похода си двадесет кораба. Дванадесет от тях бяха за Стюрбьорн, а с останалите смяташе да поддържа авторитета си в Сканьор; винаги се налагаше да има повечко войници подръка, докато събира данъка за херингата. Подбираше екипажа много внимателно; нямаше датчанин, който да не изгаря от желание да служи на някой от корабите, предназначени за Стюрбьорн. Всички знаеха, че могат да спечелят богата плячка.

Много мъже пристигнаха в Йелинге, за да постъпят във флотата. След като крал Харалд направи избора си измежду останалите, Орм и Токе се опитаха да наемат гребци, които да ги закарат до дома с кораба на Алмансур; но искаха много висока цена, а на тях не им се харчеше вече от спечеленото, особено сега, когато бяха тъй близо до родните си места. В крайна сметка, за да си спестят разходите, се споразумяха така с един мъж от Фюн, на име Аке: той да купи кораба, а в замяна да наеме екипаж и да заведе всекиго до дома му: Орм във Възвишението и Токе в Листер. Поемаше и задълженията за прехраната по пътя. Пазариха се много, а в един момент дори изглеждаше, че Токе и мъжът от Фюн ще се сбият — Токе настояваше освен превоза да получи и известна сума, твърдеше, че макар и неголям, корабът е съвсем нов, много устойчив и издръжлив. Аке не бе съгласен с неговата преценка. Протестираше, че е чуждестранен, по-лошо изработен и няма никаква практическа стойност, че и без това той губи от сделката. Накрая помолиха Халбьорн, камериера, да им бъде арбитър и до бой не се стигна, но Орм и Токе не спечелиха почти нищо от пазарлъка.

И двамата нямаха желание да се включат в похода на Стюрбьорн; мисълта им бе заета с други неща, а Орм се възстановяваше много бавно, дори мислеше, че ще остане инвалид за цял живот. Беше му мъчно, че трябва скоро да се раздели с Юлва. Сега тя бе постоянно придружавана от две възрастни жени. Те следяха двамата с Орм да не прекаляват със срещите си; и макар че си изпълняваха съвестно задълженията, често се оплакваха, че крал Харалд е възложил прекалено тежка задача за старите им кокали.

Когато най-после флотата бе готова да отплава, кралят помоли епископа да благослови всички кораби, но отказа да го вземе със себе си, защото всеизвестно бе, че свещениците носят лошо време в морето. Епископът искаше да иде в Сконе, за да посети своите събратя духовници и църквите там, да отчете броя на извършените покръствания. Но крал Харалд възрази, че трябва да чака някой друг кораб да се запъти натам, кълнеше се, че никога не би взел със себе си на път дори обикновен свещеник.

— Много съм стар, за да предизвиквам съдбата — добави той. — Всички моряци знаят, че пиратите, водните троли и разните обитатели на морето мразят най-много мъжете с бръснати глави и още щом напуснат сушата, им поставят клопки, за да ги удавят. Веднъж племенникът ми Харалд Златния се връщал от Бретан. Зад греблата седели много роби, които наскоро били пленени. Изведнъж се натъкнали на буря, виелица и силно вълнение, въпреки че било още ранна есен. Малко преди корабът да потъне, той се замислил; тогава открил сред гребците двамина с бръснати глави. Хвърлил ги зад борда и от този момент нататък се радвали на чудесно време. Но е могъл да направи такова нещо, защото е езичник; аз не бих си позволил да удавя един епископ, за да оправя времето. Така че епископ Попо ще трябва да остане тук.

На сутринта, определена за отплаване на флотата, същата, в която Орм и Токе смятаха да заминат, крал Харалд се появи на кея, готов да се качи на кораба си. Носеше бяло наметало и сребърен шлем; обкръжен бе от огромна свита, а отпред се вееха знамената му. Щом стигна до кораба на Орм, той се спря, направи знак да го почакат и се качи да поговори с него насаме.

— Оказвам ти публично такава чест — рече той, — за да покажа приятелските си чувства. Не искам никой да помисли, че сме във вражда, защото още не съм ти обещал ръката на дъщеря си. Сега тя е затворена в помещенията на жените и причинява там доста неприятности. Напористо момиче е; ако беше на свобода, сигурно би дотърчала на кораба ти веднага щом ми види гърба, за да те увещава да я вземеш, а това щеше да се отрази зле и на двама ви. За известно време с теб ще трябва да се разделим. За съжаление в момента не разполагам с достатъчно ценен подарък, с който да ти се отблагодаря за камбаната, но съм сигурен, че няма да е така, когато се върнеш наесен.

Беше чудесна пролетна утрин, небето синееше, духаше лек бриз и крал Харалд бе във весело настроение. Внимателно разгледа кораба, отбеляза чуждестранната му направа; той бе наясно с морските съдове, разбираше от палуби и гребни ключове не по-малко от всеки корабостроител. Откри и някои особености, които си струваше да коментира. През това време, залитайки под тежестта на огромен сандък, на борда се качи Токе. Присъствието на краля сякаш го стресна, но той внимателно свали сандъка на палубата и се приближи, за да го поздрави.

— Какъв обемист товар си нарамил — рече кралят. — Какво има вътре?

— Някои дреболии за старата ми майка, ако е още жива — отвърна Токе. — Хубаво е човек да занесе подарък при положение, че е пътувал дълго като мен.

Крал Харалд кимна в знак на съгласие и каза, че му е приятно да види млади хора, които все още уважават и обичат родителите си, като добави, че в собственото му семейство не се забелязва подобно нещо.

— А сега — рече той и се настани върху сандъка на Токе, — преди да се сбогуваме, мога да изпия чаша бира. Ожаднях.

Сандъкът изскърца под тежестта му и Токе с разтревожен вид пристъпи към него; но дървото издържа. Орм източи една халба от бъчвата и я предложи на краля, който я пресуши и им пожела добър път. Избърса пяната от брадата си и помоли да му налеят още, като отбеляза, че бирата е най-вкусна в морето. Орм му напълни халбата. Той я изпи бавно; после им кимна за сбогом, слезе на брега и се запъти към своя огромен кораб. Знамената му вече се вееха на мачтата — представляваха два черни гарвана с разперени криле, извезани върху алена коприна.

Орм изгледа Токе с любопитство и попита:

— Защо си толкова блед?

— И аз като всички си имам грижи — отвърна той. — Ти самият също не цъфтиш от щастие.

— Знам какво оставям след себе си — рече Орм, — но и най-проницателният човек не би могъл да предскаже какво ме очаква и дали лошите ми предчувствия ще се окажат верни.

Най-после всички кораби отплаваха и поеха всеки по своя курс. Крал Харалд и флотата му се отправиха на изток през архипелага, а корабът на Орм потегли на север покрай брега към най-високата точка на Сяланд. Кралските кораби имаха попътен вятър и бързо започнаха да изчезват в далечината. Токе се взираше след тях, докато платната им се превърнаха в малки точици. После рече:

Тромаво приседна датският монарх на капака крехък и примрях от страх, че под тежестта на седналия мъж може да се счупи нещо изведнъж.

Отиде при сандъка, отвори го и извади съдържанието му — оказа се, че това е мавърската девойка. Имаше блед и нещастен вид, в сандъка бе тясно и задушно, а беше прекарала там доста време. Щом Токе я освободи, коленете й се подкосиха и тя се свлече на палубата, задъхваше се и трепереше ни жива, ни умряла. Токе й помогна да стане и тя се разрида, озъртайки се с ужас наоколо.

— Не се бой — промълви той. — Вече е много далеч. Пребледняла, с разширени от страх очи, тя седна на дъските и мълчаливо заоглежда кораба и екипажа му; а гребците, не по-малко ококорени, се втренчиха в нея и се питаха какво ли значи всичко това. Но най-блед от всички бе Орм, в погледа му се четеше неописуем ужас, сякаш току-що го бе сполетяло голямо нещастие.

Аке, господарят на кораба, сумтеше нещо, мънкаше и си подръпваше брадата.

— Не споменахте нищо за жена, когато сключвахме сделката — обади се той. — Трябва поне да знам коя е и защо я качихте на борда по този начин.

— Това не те засяга — мрачно отвърна Орм. — Ти се грижи за кораба, а ние ще си гледаме нашата работа.

— Който отказва да отговаря, може да крие опасни тайни — рече Аке. — Не живея в Йелинге и не зная какво става там, но не е нужно да си много умен, за да се досетиш, че тук има нещо гнило, което може да ни докара маса неприятности. От кого сте я откраднали?

Орм седна върху една намотка въже и сключи ръце на коленете си, обърнат с гръб към Аке. Без да поглежда назад, му отговори с равен тон.

— Давам ти две възможности: или ще си държиш езика, или ще те хвърлим в морето с главата надолу. Избирай, но бързичко, защото джафкаш като помиярче и ми надуваш главата.

Мърморейки, Аке се отдалечи, извърна се и се изхрачи. Запъти се обратно към кормилното гребло; по движенията му личеше, че е мрачен и замислен, че настроението му е спаднало. Но Орм не помръдна, седеше мълчалив и гледаше с празен поглед.

След малко девойката се посъживи, дадоха й нещо за подсилване, но то моментално й разбърка стомаха. Тя застена, увисна над планшира и утешителните думи на Токе съвсем не можеха да я успокоят. Накрая той я остави на мира, само я привърза с въже, за да не падне, и седна до Орм.

— Най-лошото отмина — рече той, — но не мога да отрека, този начин да се сдобиеш с жена е свързан с доста безпокойства и нервно напрежение. Повечето мъже не биха дръзнали да го сторят, но пък аз винаги съм имал невероятен късмет.

— Едно е сигурно — обади се Орм, — по-добър е от моя.

— Не съм убеден в това — възрази Токе. — Късметът ти винаги е работел добре. А една кралска дъщеря представлява много повече от жената, която взех аз. Затова не трябва да съжаляваш, че не постъпи като мен. Дори и аз нямаше да мога да отвлека така строго охранявана девойка.

Орм се засмя през зъби. Известно време мълча; после нареди на Рап да смени Аке на кормилото — ушите му така се бяха наострили, че за малко да се скъсат от напрежение. После се обърна към Токе:

— Мислех, че ни свързва здраво приятелство, толкова години сме прекарали заедно. Но както казват старите хора, много време трябва да мине, за да докажеш, че си мъж. Ти въвлече и двама ни в тая твоя лудория и се държа така, сякаш аз не съществувам или не си струва да се притесняваш заради мен. Токе му отговори:

— Имаш една черта, Орм, която не подхожда на водач като теб — обиждаш се много лесно. Повечето хора биха се възхитили как съвсем сам отвлякох момичето, без да изложа на опасност някой друг, а ти смяташ, че е обидно, защото не съм ти казал всичко предварително. Какво приятелство е това, щом такова малко камъче може да го разклати?

Орм го изгледа пребледнял от ярост.

— Толкова си шашав, че едва се траеш! — каза той. — Не ми влиза в работата какви начини използуваш, за да си осигуряваш жени, или дали криеш намеренията си! Това, което ме интересува, е, че сега ни навлече гнева и враждебното отношение на крал Харалд, затова където и да отидем из датското кралство, навсякъде ще ни преследват. Ти си взе избраницата, а на мен завинаги ми пресече пътя към моята. Не е нужно да си обидчив, за да се възмутиш от подобна проява на приятелски чувства.

Токе не успя да възрази срещу това обвинение, но бе принуден да признае, че не е погледнал на нещата от тази страна. Опита се да успокои Орм, като твърдеше, че кралят е вече стар, с крехко здраве и надали ще живее още дълго. Това бе малка утеха за Орм и колкото повече мислеше по този въпрос, толкова по-безвъзвратна изглеждаше раздялата му с Юлва и гневът му нарастваше.

Спряха да прекарат нощта в подветрената страна на едно заливче и запалиха на две места огън. Около единия седнаха Орм, Токе, Рап и Мира, а Аке и хората му се настаниха край другия. Никой от викингите не бе разговорлив, но другите мъже не спираха възбудено да шепнат и да обсъждат нещо. Говореха много тихо, та не се чуваше за какво става дума.

След като се нахраниха, жената се сви до огъня и заспа, покрита с една наметка. Орм и Токе седяха мълчаливо на известно разстояние един от друг. Започна да се свечерява, излезе студен вятър и морето стана оловносиво; от запад се зададе буреносен облак. На няколко пъти Орм въздъхна дълбоко, като дърпаше брадата си. И на двамата им бе причерняло от яд.

— Най-добре ще е да уредим този въпрос — промълви Токе.

— Както кажеш — отвърна Орм.

Рап се бе отдалечил да събира дърва за огъня и връщайки се, чу последните им думи. Бе мълчалив човек и рядко се месеше в чуждите работи. Но сега се обади:

— Вие двамата ще направите най-добре да оставите сметките си за по-късно, сега имаме да вършим други неща. Мъжете от екипажа са четиринадесет на брой, а ние сме трима; това съвсем не е малка разлика.

Попитаха го какво има предвид.

— Смятат да ни убият заради жената — отговори Рап. — Чух ги, като събирах дърва.

Орм се изсмя и се обърна с укор към приятеля си:

— Хубава каша забърка.

Токе тъжно поклати глава. С разтревожени- очи се се взираше в спящата край огъня жена.

— Нищо не мога да променя — отрони, той. — Сега най-важното е да решим кой е най-добрият начин да се измъкнем. Мисля, че е най-разумно да ги убием всички както са седнали, докато още обсъждат плана си. Много са, но далеч не са мъже като нас.

— Утре май ще имаме бурно време — обади се Рап, — затова не можем да си позволим да ги убием — ще ни трябват на кораба; освен ако искаме да прекараме остатъка от живота си тук. Но каквото и да е, трябва да действуваме незабавно, иначе нощта ни ще бъде тежка.

— Тия от Фюн са глупаци — рече Токе. — Като убием Аке и още един-двама, другите ще се изпопребият да изпълняват заповедите ни. Но ти решаваш какво да правим, Орм. Може би ще е по-добре да изчакаме да заспят и тогава да ги нападнем.

Меланхолията на Орм го напусна веднага щом разбра, че предстои работа. Стана и се престори, че взема вода, за да може добре да разгледа групата около съседния огън, без да привлече вниманието.

— Там са дванадесет — каза той, сядайки обратно на мястото си. — Значи може незабелязано да са изпратили двама навътре в сушата за помощ. Ако е така, скоро ще се видим обградени от безброй врагове. Трябва, без да се бавим повече, да уредим въпроса. Явно не са особено предвидливи и не им се бие, иначе биха се опитали да надвият Рап, когато беше сам в гората. Сега ще им покажем, че трябва да изпипват повече нещата, когато имат насреща си мъже като нас. Ще отида сам и ще ги заговоря; когато погледът им се впери в мен, приближете тихо изотзад и сечете бързо, или лошо ни се пише. Няма как трябва да отида без щита си.

Взе една използувана халба и се запъти към съседния огън, за да я напълни от бъчвата, която бяха донесли на брега и бяха поставили там. Двама-трима от екипажа вече бяха легнали да спят, но повечето седяха будни; очите им следяха приближаващия се Орм. Той напълни халбата, издуха пяната и отпи голяма глътка.

— В бъчвата ти има изгнило дърво — каза той на Аке, — бирата вече намирисва.

— Беше достатъчно добра за крал Харалд — троснато отвърна Аке, — трябва и теб да задоволи. Но мога да ти обещая, няма да ти се наложи да пиеш от нея още дълго.

При тези думи мъжете се изсмяха. Орм му подаде чашата, сякаш не бе забелязал нищо нередно.

— Опитай сам — рече той — и провери дали казвам истината.

Аке я пое, без да се отмести. Щом я допря до устните си, Орм ритна с все сила дъното н и ченето на Аке увисна счупено чак до гърдите.

— Не мирише ли на дърво? — запита Орм, като в същия миг изтегли меча от ножницата и повали мъжа до себе си в момента, когато той скочи на крака.

Останалите, зашеметени от светкавичния развой на нещата, едва имаха време да грабнат оръжието си, когато Токе и Рап ги нападнаха в гръб. После вече нямаше време да показват колко са юначни. Аке и още четирима бяха убити; двама побягнаха в гората. Другите хукнаха към кораба, за да се защитават там. Орм им извика да хвърлят оръжието, обеща да им пощади живота, ако се подчинят. Но те започнаха да се колебаят, не знаеха дали да му повярват.

— Не можем да сме сигурни, че ще удържиш на думата си — викнаха те в отговор.

— Вярно е — отвърна Орм. — Можете само да се надявате, че съм по-малко коварен от вас.

Шепнешком започнаха да се съветват; после се провикнаха, че предложението му не звучи много убедително, че предпочитат да си запазят оръжието, а викингите да ги пуснат да си вървят, като задържат кораба и всичко останало.

— Ето ви тогава друго уверение — изкрещя Орм. — Ако не се подчините моментално, ще убия всички на място. Може би това ще ви успокои.

При тези думи той подскочи и се прехвърли на кораба; тръгна бавно срещу тях, без да чака Токе и Рап. Някой от екипажа беше хвърлил камък и бе избил от главата му шлема; беше присвил очи от ярост, а Синия език блестеше мокър в ръката му. Крачеше напред и ги измерваше с поглед, сякаш бяха хрътки, които си просеха камшика. Тогава мъжете се подчиниха, хвърлиха оръжието, мърморейки ужасни ругатни по адрес на Аке. Бяха вбесени, че нищо не бе станало така, както им беше обещал.

Беше се стъмнило, вече вилнееше силен вятър, но Орм сметна за неразумно да останат в залива. Ако се забавят, каза той, ще ги нападне цяла армия верни сяландци, за да върне робинята на законния й господар. Затова, независимо от тъмнината и лошото време, както и от малобройния екипаж, според него нямат друг избор, освен риска да излязат в открито море. Страхуваше се, че поради глупостта на Токе щели още дълго ще ги преследват по петите.

Без да губят време, те бързо качиха на борда сандъка с провизиите и бъчвата бира. Момичето се подчини безропотно, но се разплака и стисна зъби от страх пред изгледите да плава в такова време. Орм надзираваше пленниците при греблата с изваден меч, докато Токе и Рап товареха нещата. Токе беше много тромав и несръчен и Орм ядосано им извика да побързат.

— Дървото е хлъзгаво, не мога да го хвана добре — отвърна Токе измъчено. — Ръката ми нещо не е наред.

Орм никога не го беше чувал да говори по този начин. Десницата му бе разрязана между средния и безименния пръст, така че два; пръста стърчаха на една страна, а другите два — на друга.

— Не ме безпокои загубата на кръв — рече той, — а това, че тази ръка няма да ми помогне много при гребането през нощта. Лоша работа, ако искаме да се измъкнем преди изгрев слънце от тоя залив, ще трябва доста да се потрудим.

Изплакна с вода ръката си и се обърна към жената.

— Бедна моя Мира, досега винаги ми беше в помощ — рече той, — макар и да поех повечето неща в свои ръце. Сега да видим ще можеш ли да ми помогнеш пак.

Тя избърса сълзите и разгледа ръката му. Леко изстена, като видя колко сериозна е раната. Все пак сръчно започна да я превързва; каза, че би било по-добре, ако можеше да я промие с вино и да я увие в паяжина, но след като нямаше, се справи само с вода, трева и сдъвкан хляб. После я завърза с бинтове, които раздра от дрехите си.

— И от най-непотребните неща може да се извлече полза — възхити се Орм. — А сега и двамата сме леваци.

От начина, по който говореше, личеше, че ядът му към Токе се е уталожил.

Отплаваха. Седмина гребяха, а Токе седеше на кормилното гребло. От времето, когато бе изнемогвал като корабен роб, Орм не помнеше да се е трудил така, както сега — за да изведат кораба от залива, да заобиколят носа и да излязат откъм подветрения.бряг. Държеше копието си готово да убие първия пленник, конто се опита да помръдне. Затова, когато един от тях не загреба достатъчно дълбоко и падна по гръб, той побърза да се изправи на седалката и моментално продължи да гребе. Жената седеше сгушена в краката на Токе и въртеше очи от уплаха и притеснение. Токе я подпираше; помоли я да вземе кофата и да изгребва водата.

Тя се опита да изпълни това, но не постигна нищо — корабът бе наполовина потопен, докато най-сетне заобиколиха носа и бяха в състояние да опънат платната и да изхвърлят излишната вода.

През остатъка от нощта се оставиха в ръцете на стихията. Орм сам пое руля, но успяваше единствено да държи курс на североизток с надеждата, че вятърът няма да изтласка кораба на сушата преди зазоряване. Никой не вярваше, че имат големи шансове в такава буря, по-ужасна дори от тази, която бяха преживели на път за Ирландия. По едно време Рап се обади:

— На борда имаме петима невъоръжени пленници, те са в наша власт. Оттук нататък надали ще ни бъдат полезни като гребци, но може да успеят да умилостивят бурята, ако ги принесем в жертва на морските хора.

Токе се съгласи, че предложението е чудесно, но смяташе първоначално да хвърлят зад борда един-двама и да видят дали това ще даде резултат. Орм пък възрази, че изобщо не бива да ги пипат, тъй като са обещали да им пощадят живота.

— Ако искаш да поднесеш дар на морските хора — обърна се той към Токе, — предлагам това да бъде твоята жена. Мисля, че действително ще ни бъде от полза, ако се отървем от тази, която ни докара толкова нещастия.

Токе отговори, че няма да позволи такова нещо, докато още диша и е в състояние да държи меч.

Не говориха повече по-този въпрос. Призори заваля като из ведро, дъждът ги обгръщаше, сякаш бе димна завеса; бурята започна да утихва. Когато просветля, различиха пред себе си бреговете на Халанд и успяха най-после да приютят кораба в едно заливче; ветрилото му бе раздрано, а вътрешността бе пълна до половината с вода.

— Тия дъски ме докараха тук чак от гробницата на свети Яков — рече Орм. — Сега ми остава още малко път. И ще се върна вкъщи без огърлицата и без камбаната на свети Яков, макар че не спечелих много, като ги подарих.

— Носиш меч и кораб у дома — отвърна, Токе, — а аз — меч и жена. Малцина от тези, който тръгнаха с Крок, могат да се похвалят с такава плячка.

— Но над нас тегне и ужасният гняв на краля — додаде Орм, — а по-страшна тежест едва ли могат да ти окачат на врата.

Премеждията им вече бяха свършили. Свалиха петимата пленници на брега и ги пуснаха да си вървят; после си починаха малко и поправиха кораба и ветрилото. Щом времето се оправи, подгонени от лекия бриз, отплаваха надолу покрай брега. Сега дори жената беше в добро настроение и им помагаше с разни дреболии, така че Орм започна да понася присъствието й.

Надвечер приближиха плоските скали под къщата на Тосте; край тях, когато за последен път видяха това място, леко се поклащаха корабите на Крок. Изкачиха се по пътеката, която водеше към постройката; Орм вървеше начело. Близо до брега пътят пресичаше пенесто поточе — три греди образуваха дървено мостче над него. Орм се обади:

— Внимавайте с лявата! Гнила е.

Взря се в дървото и каза:

— Така си беше още преди да напусна дома. Всеки път, когато баща ми минаваше оттук, казваше, че веднага ще нареди да го поправят. А виждам, стои си така и не се е разпаднало, макар да ми се струва, че много дълго съм отсъствувал. Щом мостчето още държи, нищо чудно и старецът да е жив.

Малко по-нататък на едно високо дърво видяха щъркелово гнездо и самата птица, кацнала на него. Орм се спря и изсвири с уста; в отговор щъркелът плесна с криле и заграка с клюн.

— Помни ме — рече той. — Същият е. Сякаш вчера беше, когато за последен път си говорихме така.

После преминаха през залостената порта. Орм предупреди:

— Добре я затворете. Майка ми много се ядосва, когато има избягали овце, а ако не е в настроение, това се отразява на вечерята.

Чу се кучешки лай. На вратата се появиха някакви мъже и се облещиха, като видяха приближаващите викинги. После между отрупаните хора се провря жена и излезе напред. Беше Аса. Изглеждаше бледа, но иначе бе все така жизнена и пъргава както последния път, когато Орм я бе видял.

— Орм — промълви тя и гласът й потрепера. — Най-после господ чу молитвите ми.

— Напоследък май му проглушават ушите с молитви — рече той. — Никога не съм си представял, че и ти ще се покръстиш.

— Самотно ми беше — отвърна Аса. — Но сега всичко е наред.

— Мъжете отплаваха ли вече? — попита Орм.

— Никой не остана — отговори ти. — Од не се завърна у дома в годината, когато ти замина, а Тосте умря преди три години, по времето на голямата болест по добитъка. Но аз успях да оцелея, защото приех новата вяра. Тогава разбрах, че господ ще чуе молитвите ми и ти ще се върнеш при мен.

— Имаме много да си разказваме — рече Орм. — Но добре ще е да похапнем първо. Това са моите хора, а жената е чужденка и принадлежи другиму.

Аса обяви, че сега Орм е господар на къщата и неговите приятели са и нейни. Влязоха вътре; отнасяха се с тях като с герои. Очите й се насълзиха, когато носеше на масата най-любимите му ястия. Имаха много неща да си казват и това отне няколко последователни вечери. Не споменаха нищо за начина, по който Токе се бе събрал с жена си — Орм не искаше да помрачава радостта на майка си така скоро след завръщането си. Аса веднага хареса Токе, грижовно и умело превързваше ранената му ръка и тя бързо започна да заздравява; бе майчински настроена и ласкава към Мира, макар че почти не можеха да разговарят; възхищаваше се от красотата й, от черната й коса. Разочарована бе, че Орм и другарите му не искаха заедно с нея да благодарят на бога за щастливото завръщане, но беше прекалено доволна, за да се обиди от това. Каза, че Орм и останалите ще разберат тия неща по-добре, когато остареят и помъдреят.

В началото това безгрижие и мекота у Аса се сториха на, Орм малко странни; минаха цели шест дни, докато отправи първата остра забележка към прислугата — тогава тя отново заприлича на себе си.

Орм и Токе се бяха сближили отново, но никой не споменаваше името на Юлва. Когато разказваха на Аса за преживелиците си, след като отплавали с Крок. Орм почувствува как старата му привързаност към Токе се съживява и го хвалеше красноречиво. Но щом мислите му се насочеха към Юлва, настроението му помръкваше — тогава Токе и жена му не бяха приятна гледка за него. С всеки изминал ден Мира ставаше все по-хубава, през цялото време пееше и се смееше; двамата с Токе бяха толкова щастливи, че нямаха време да забележат чуждите грижи. Аса им предсказа, че ще си родят хубави деца, и Мира, когато й обясниха това, се усмихна и обясни, че правят всичко, което е по силите им, за да стане така. Аса пък спомена, че трябва вече да търси жена и за Орм, но той с мрачен вид отвърна, че не бърза толкова.

При това положение за Токе не бе препоръчително да се връща по море, поне докато корабите на крал Харалд бяха в Сканьор. Затова реши да тръгнат за Листер по суша сами с жена си (Рап щеше да остане с Орм) и купи ездитни коне. Заминаха рано една сутрин, като благодариха на Аса за гостоприемството; а Орм ги придружи донякъде, за да им покаже пътя за Листер.

— Тук трябва да се разделим — каза той. — От все сърце вя желая добър път. Но едва ли имаме основание да чакаме добро от бъдещето, крал Харалд няма да се успокои, докато не ви открие, където и да избягате.

— Боя се, че така ни е било писано — отвърна Токе. — И макар че сме кротки хора, кралете ни носят нещастие. Алмансур, крал Свен, сега и крал Харалд — превърнахме ги всички в свои врагове; а този, който занесе главите ни на кой да е от тях, ще бъде щедро възнаграден. Все пак аз възнамерявам да си пазя моята.

Така се разделиха. Токе и Мира тръгнаха на изток и се скриха в гората, а Орм се върна вкъщи, за да разкаже на Аса за опасността, която ги грози.

ВТОРА ЧАСТ: В ЗЕМИТЕ НА КРАЛ ЕТЕЛРЕД

Първа глава: ЗА БИТКАТА ПРИ МОЛДЪН И ПОСЛЕДВАЛИТЕ Я СЪБИТИЯ

Тази пролет по бреговете на северните страни се построиха много кораби, издигнаха се много килове, които отдавна стояха изсушени. Заливи и проливи бълваха флоти, които носеха на борда си разгневени крале. После дойде лятото и в моретата настъпи голямо оживление.

Стюрбьорн рано тръгна нагоре по Източно море с много кораби и воини от Йомсборг, Борнхолм и Сконе. Влезе в езерото Меларен и накрая пристигна в равнината пред Упсала, където се разрази битката между него и крал Ерик. Падна още в първите минути на боя и някои твърдяха, че умрял засмян. Когато видял как настъпва бойният ред на шведската войска, строена според древния обичай зад издигнати на прътове конски глави, и крал Ерик, настанен по средата в старинна колесница, теглена от волове, той тръснал глава и се смял до припадък. В този момент едно копие се забило във врата му, провряло се между брадата и горния край на щита Щом видели това, хората му се уплашили, мнозина побегнали още същата минута. Така крал Ерик спечелил голяма победа.

После крал Свен Раздвоената брада слезе с кораби от Фюн и Ютланд, покрай датските острови, за да разгроми крал Харалд, както си брои печалбите от данъка за херингата в Сканьор. Бе загубил търпение да чака баща му да умре доброволно. Но крал Харалд избяга в Борнхолм и там събра корабите си; водиха се няколко ожесточени битки, докато накрая крал Харалд. тежко ранен, се приюти в крепостта си в Йомсборг. Из датското кралство настъпи разединение. Едни смятаха, че правото е на страната на крал Харалд, други бяха за крал Свен, а някои предпочитаха да се погрижат за собственото си благополучие, докато земята се разстилаше в краката на воюващите крале без законен господар.

В разгара на знойното лято крал Ерик от Упсала дойде на юг по море с незапомнена по многочисленост армия, която водеше пред себе си останките от флотата на Стюрбьорн. Те нападаха шведските брегове и разграбваха селата, за да отмъстят за своя водач. Крал Ерик смяташе да накаже крал Харалд и крал Свен, защото бяха оказали помощ на Стюрбьорн. Мнозина смятаха, че няма да спечелят нищо, ако се опълчат срещу мъжа, разгромил Стюрбьорн, когото вече наричаха Победител. Той преследва крал Свен до островите му и нагоре до Ютланд, като остави ярловете си да управляват новозавоюваните земи. Скоро се пръсна мълва, че крал Харалд е умрял в Йомсборг от раните си, изгнаник без родина, изоставен от съдбата, която цял живот бе подпомагала всичките му начинания. Но другите двама продължаваха да воюват. Крал Ерик имаше надмощие, но крал Свен упорито се защитаваше. По думите на очевидци дворецът в Йелинге сменял господарите си всеки две-три седмици; ту единият, ту другият крал заемал старата спалня на крал Харалд, но, общо взето, се смяташе, че крал Свен е стигнал пръв до ковчежето на баща си.

В Сконе повечето водачи нямаха намерение да се намесват във войната между кралете, смятаха, че е най-добре да ги оставят сами да разрешат проблемите си, докато достойните мъже се занимават с по-доходоносни начинания. Така мислеше и Торкел Високия; не желаеше да служи на крал Свен, а още по-малко да отслаби властта си, като се подчини на крал Ерик. Затова изпрати известие до другите водачи в околността, че това лято възнамерява да потегли за Фризия и Англия при положение, че събере достатъчно храбри воини, които да го придружават. Мнозина сметнаха това за добра идея; хората се възхищаваха от Торкел и откакто се бе измъкнал жив от битката при Йорундфиорд, вярваха, че щастието го покровителствува. Някои войници от армията на Стюрбьорн, останали без водач и успели да се измъкнат от лапите на крал Ерик, също се присъединяха към Торкел. Скоро флотата му пристигна в Сунд, близо до остров Хвен. Наброяваше вече двадесет и два кораба, но той мислеше, че още не е достатъчно силен, за да отплава.

Сред викингите, застанали под неговите знамена, бе и Орм Тостесон, известен като Червения Орм, от Възвишението в Сконе. Бе дошъл с голям и добре екипиран, кораб. Торкел го помнеше от коледното празненство в двореца на крал Харалд и с радост го прие.

Стана така, че Орм бързо се умори да си седи вкъщи и да се занимава с добитъка и полската работна ръка; трудно се разбираха с Аса, макар че тя правеше всичко възможно да му угоди. Все още го смятате за недорасло момче, непрекъснато се суетеше около него с майчински съвети, сякаш не му стигаше умът да се справя сам. Той се опита да й обясни, че от години вече е свикнал да взима решения не само за себе си, но и за другите мъже. Тази новина сякаш не я впечатли особено, а ентусиазираните й опити да го спечели за новата вяра и да му намери жена още по-малко спомагаха за доброто му настроение.

Новината за смъртта на крал Харалд донесе голямо облекчение и за двамата. Когато Аса научи истината за Токе и жена му, я обхвана ужас, беше убедена, че единственият изход е да продадат къщата и да бягат в гористите местности край границата със Смаланд, които бе наследила от баща си; там трудно можеше да ги стигне дори ръката на крал Харалд. Тези страхове отминаха, когато научи, че крал Харалд е умрял. Но Орм не можеше да откъсне мисълта си от Юлва, безпокоеше се за нейната безопасност повече, отколкото за своята. Често се чудеше какво е станало с нея след смъртта на баща й, дали крал Свен я е взел под крилото си като бъдеща жена на някой от неговите берсерки, или пък е попаднала в ръцете на шведите; тази вероятност го тормозеше не по-малко. И след като не бе в добри отношения с крал Свен, не виждаше как да я спечели за себе си, още повече, че сега из островите и около тях се водеше война.

Не беше казал на Аса за Юлва, не искаше да слуша безполезните й съвети, а знаеше, че веднага ще го обсипе с тях. Но с това не спечели много, тъй като тя познаваше няколко моми за женене в околността, които според нея щяха да му бъдат прилика. Майките им бяха на същото мнение и ги водеха в къщата, показваха ги току-що изкъпани, с червени копринени панделки, оплетени в косите. Девойките идваха на гости с удоволствие, седяха с високо вдигнати гърди, накичени с подрънкващи украшения, и го стрелкаха с големите си. очи. Но той не прояви интерес към никоя от тях, ни една не приличаше на Юлва, не притежаваше нейното остроумие и бърза мисъл. Накрая Аса се умори и стана доста нетърпелива; твърдеше, че Орм едва ли някога е бил по-придирчив.

Затова, когато пристигна вестта, че Торкел смята да тръгне на поход и да плячкосва, Орм, без да губи време, се снабди с добър кораб и нае хора от околността, които да го придружават, като не обръщаше внимание на сълзите и увещанията на Аса. Всички знаеха, че е пътувал много и се е върнал с доста злато, затова не му беше трудно да събере добър екипаж. Увери Аса, че този път не възнамерява да се бави толкова, колкото при предишното пътешестиве, обеща й, че щом се върне, ще уседне и мирно, кротко ще се захване със земеделие. Аса се разплака, протестираше, че няма да издържи от мъка и самота, но Орм я убеждаваше, че тя ще го надживее, ще помага да бият с пръчки децата, та дори и внуците му. Това само засили риданията й. Разделиха се и Орм отплава, за да се присъедини към Торкел.

Докато неговата флота чакаше благоприятни ветрове край Хвен, от юг се зададоха двадесет и осем кораба; по знамената и по формата на носа разбраха, че са шведски. Времето беше спокойно н подходящо за бой; и двете страни започнаха подготовка за военни действия. Но Торкел се провикна към непознатите, каза им кой е и пожела да говори с водача им. Властта деляха двама: единият се казваш:; Йостейн от Упланд, а другият беше източен гот на име Гудмунд. Казаха, че са дошли с крал Ерик да плячкосват в Дания, и попитаха какво друго би желал да научи.

— Ако влезем в бой — извика Торкел, — победителите няма да спечелят почти нищо, и двете страни само ще дадат много жертви. Казвам това, въпреки че имам повече шансове да надделея.

— Имаме пет кораба повече от вас — изкрещяха чужденците.

— Дори и да е така — отвърна Торкел, — моите хора са все избрани и току-що са закусили, докато вие сте уморени от гребане, а такъв човек си служи трудно с копието и меча. Имам по-разумно предложение, което ще донесе на всички ни печалба — ще ви посоча много по-примамливо място за грабежи от Дания.

— Дойдохме да помогнем на крал Ерик — извика мъжът от Упланд.

— Не се съмнявам — отговори Торкел. — Ако аз воювам с вас, пък ще направя добра услуга на крал Свен. Но ако вместо да се бием едни срещу други, се обединим и отплаваме към богати за плячкосване земи, тогава ще сме служили на кралете си не по-зле, отколкото ако водим битки тук. И в двата случая никой от нас няма да вземе повече участие във войната; единствената разлика ще бъде, че ако приемете предложението ми, ще останем живи и ще спечелим много плячка, която само чака да отидем и да си я вземем.

— Добре си служиш с думите — рече Гудмунд. — Това, което казваш, е мъдро. Смятам, че можем да продължим този разговор от по-близко разстояние.

— Чувал съм, че и двамата сте благородни вождове и достойни мъже — добави Торкел, — затова не се опасявам, че имате коварни намерения, като предлагате да се срещнем и да обсъдим въпроса.

— Познавам брат ти Сигвалде — обади се Йостейн, — но често съм чувал, че ти, Торкел, си замесен от по-жилаво тесто.

Споразумяха се да се срещнат на острова и да разговарят на плажа в подножието на една скала, откъдето се виждаха корабите. Йостеин и Гудмунд щяха да имат по трима придружители, а Торкел — петима, въоръжени с мечове, но без да носят копия или подобен вид оръжие. След като тези условия бяха изпълнени, хората от корабите наблюдаваха как отначало водачите им се държаха на разстояние един от друг, а охраната им стоеше плътно зад тях. После Торкел заповяда да предложат на шведите бира, свинско и хляб; скоро ги видяха да сядат в кръг на земята и да си приказват като приятели.

Колкото повече Йостейн и Гудмунд обмисляха предложението на Торкел, толкова по-добро им се виждаше то; не след дълго Гудмунд го възприе с ентусиазъм. В началото Йостейн беше против, твърдеше, че крал Ерик имал слонска памет, когато ставало дума за излъгано доверие: но Торкел ги затрупа с примамливи подробности за невероятните богатства, които ги очакват по западните острови, и Гудмунд реши, че ще се безпокоят за крал Ерик и неговата злопаметност, когато му дойде времето. Уговориха се как да си поделят властта, докато трае походът, как да разпределят заграбената плячка, за да не изникнат спорове впоследствие. После Гудмунд отбеляза, че от толкова месо и разговори човек ожаднява и похвали чудесната бира на Торкел. А той поклати глава и отвърна, че това наистина е най-доброто, което може да им предложи в момента, но че тя не струва нищо в сравнение с английската бира — там отглеждат най-добрия хмел в света. Дори Йостейн се съгласи, че идеята за пътуването до такава страна звучи много примамливо. Стиснаха си ръцете и се заклеха, че ще си бъдат верни и ще държат на дадената дума. После се върнаха на корабите си, заклаха три овце на кораба на всеки водач и ги принесоха в дар на морските хора за хубаво време и добър път. Всички екипажи бяха доволни от решението на водачите си; а славата на Торкел. който вече се ползуваше с пълно уважение сред своите хора, се затвърди заради мъдрото уреждане на въпроса.

Към Торкел се присъединиха още няколко кораба от Сконе и Халанд. Накрая излезе попътен вятър и флотата отплава — петдесет и пет кораба, които плячкосваха във Фризия цяла есен и останаха да зимуват там.

Орм разпита Торкел и някои негови другари дали знаят какво е станало със семейството на крал Харалд. Едни бяха чули, че Йелинг е изгорен, други — че епископ Попо успокоил морето с псалми и успял да избяга с един кораб, макар че крал Свен направил всичко възможно да го залови. Но никой не знаеше съдбата на жените му.

В Англия нещата бяха тръгнали постарому, както по времето на синовете на Рагнар Рунтавите гащи; сега на трона се бе възкачил крал Етелред[1]. Не беше минало много време, откак бе навършил пълнолетие и бе поел управлението в свои ръце, и започнаха да му викат Нерешителния или Безгласния; а мъжествените мореплаватели от севера започнаха радостно да се тълпят по бреговете на Англия, за да му дадат възможност да оправдае своята слава.

В началото идваха на малки групи и ги отблъскваха лесно. По крайбрежието палеха сигнални огньове, за да предупредят за пристигането им. Яки воини, въоръжени с големи щитове, начаса се втурваха да ги посрещнат и да ги изтласкат обратно в морето. А крал Етелред се прозяваше на масата, редеше молитви срещу скандинавците и щастливо се любеше с жените на своите водачи. Крещеше от яд, когато му съобщяха в спалнята, че въпреки молитвите драконите пак са се върнали; слушаше уморено доста съвети и се оплакваше жално, че му създават такива главоболия, но иначе не предприемаше нищо. После нашествениците заприиждаха все по-често и на много по-силни отряди, докато накрая свиканите кралски войници не бяха в състояние да се справят с тях. Някои от по-големите банди понякога навлизаха далеч навътре в сушата и се връщаха на корабите, прегьнати на две под тежестта на заграбената плячка. В близките страни плъзна мълва и мнозина вярваха, че няма кралство, което да се сравнява по богатство и изобилие с това на крал Етелред, особено ако храбрите моряци го посещават на достатъчно силни групи. От доста години вече Англия не бе истински плячкосвана, с изключение на крайбрежните райони.

Но до този момент там не бе идвала голяма флота и никой водач не беше научил още изкуството да иска откуп в сребърни монети, сечени в хазната на крал Етелред.

Но през лето господне 991 тези два пропуска бяха поправени; и оттам нататък не липсваха желаещи да се упражняват в това изкуство, докато кралят бе готов да плаща в сребро на всеки, който дойдеше да си поиска.

Малко след Великден същата година, петата от пълнолетието на крал Етелред, сигналните огньове лумнаха по бреговете на Кент. Мъжете се взираха с бледни лица в утринната мъгла и се втурнаха обратно да скрият каквото могат и да подкарат добитъка в гората, пък и те самите да се притаят с него. С бързината на галопиращ кон пратиха известие до краля и ърловете му, че в крайбрежието е пристигнала флота невиждана по размери от години насам и че езичниците вече газят към брега.

Събраха войската, но тя не постигна нищо. Нашествениците се групираха в големи банди и разграбваха околността, като събираха цялата плячка на едно място. Англичаните изпаднаха в паника да не би да навлязат навътре в страната; а кентърберийският архиепископ отиде лично при краля, за да измоли помощ за своя град. Но след като се позабавляваха известно време и отнесоха на корабите си всичко, което имаше някаква стойност, те се върнаха обратно на борда и отплаваха по брега. После спряха в земите на източните сакси и повториха процедурата.

Крал Етелред и архиепископът му, чието име бе Сигерик, незабавно прочетоха двойно по-дълги молитви; а когато чуха, че езичниците разграбили няколко села и отплавали в морето, раздадоха богати подаръци на свещениците, които се бяха молили най-усърдно. Вярваха, че най-после са се отървали от тези нежелани гости. Веднага след това викингите пристигнаха в град Молдън, разположен на мястото, където река Панта се влива в морето. Издигнаха лагер на някакъв остров в средата на устието и се приготвиха да нападнат града.

Ърлът на източните сакси се казваше Бюрхтнот. Беше много известен и невиждано едър мъж, горд и безстрашен. Той събра мощна армия и тръгна срещу викингите. Искаше да провери дали ударите няма да се окажат по-ефикасни от молитвите. Стигна до Молдън, но отмина града и се насочи към лагера на викингите; накрая само един ръкав на реката разделяше двете армии. Сега за всички бе еднакво трудно да атакуват. Дойде приливът и изпълни реката до нивото на брега. Не беше по-широка от един хвърлей на копие, та можеха да се обстрелват, но не и да се приближат за ръкопашен бой. Така стояха едни срещу други в свежия пролетен ден.

Един от глашатаите в армията на Торкел Високия, добър оратор, излезе напред до брега, вдигна щита си и извика:

— Моряците на севера, които не се боят от никого, ме помолиха да ви предам следното: дайте ни злато и сребро, а ние ще ви дадем мир. Вие сте по-богати от нас, за вас ще бъде по-добре да си платите за спокойствието, вместо да се биете с копие и меч срещу такива юначни воини като нас. Разполагате с достатъчно, няма да е нужно да се убиваме взаимно. Щом купите свобода за себе си, за семействата си, за къщите и за всичкото си имущество, ще ви бъдем приятели и ще се върнем на корабите, ще отплаваме и ще удържим на думата си.

Тогава излезе самият Бюрхтнот, размаха копието си и изкрещя:

— Пирате, чуй добре нашия отговор! Ето какъв откуп ще получите: подострено копие и наточени мечове! Не прилича на ърл, какъвто съм аз, Бюрхтнот, син на Бюрхтхелм, който има неопетнено име, да не защити графството си и земите на своя крал. Ще уредим този въпрос с оръжие и много народ ще трябва да посечете, преди да откриете нещо друго тук.

Стояха лице в лице, докато настъпи отливът и водата се отдръпна към морето. Глашатаят на викингите се провикна:

— Достатъчно бездействувахме. Елате при нас и ще ви предоставим бойно поле или, ако предпочитате, изберете място на вашия бряг и ние ще дойдем.

Ърл Бюрхтнот нямаше желание да гази в реката; времето беше студено и се страхуваше да не би краката на хората му да се вкочанят или дрехите им да натежат. Но същевременно бързаше да започне битката, преди войниците да се уморят н огладнеят. Затова отговори:

— Ще ви предоставя терен тук, не се бавете, елате да се биете с нас и само господ знае кой ще победи.

Ето какво разказва поетът на Бюрхтнот, който бе участвувал в битката и бе успял да се спаси:

От прилива не се уплаши армията северни моряци. Нагазиха вън Панта вълци-кръвопиици, направо през водата бързотечна и кристално чиста дойдоха на брега със щитове от липово дърво.

Хората на Бюрхтнот ги чакаха, образували стена от щитове. Той бе дал заповед първо да метнат копията си, а след това да нападнат езичниците с мечове и да ги изтласкат обратно в реката. Но викингите излизаха на брега в боен ред, като екипажът на всеки кораб образуваше отделна група. Веднага нададоха бойните си викове и атакуваха. Капитаните предвождаха хората си. Към тях полетя дъжд от копия и мнозина бяха повалени; но те продължаваха неудържими, докато не се сблъскаха щит в щит с англичаните. Настана жестока сеч и невъобразима глъчка; дясното и лявото им крило бяха задържани и притиснати, но Торкел Високия и най-близкостоящите капитани — единият бе Орм, а другият — Фаре-Виде Свенсон, известен водач от Сяланд, изпаднал в немилост пред крал Харалд заради битката при Фирис, пред Успала, настъпиха срещу фалангата на самия Бюрхтнот и я разбиха. Торкел викна на хората си да посекат високия мъж със сребърния шлем, тогава победата за този ден щяла да бъде тяхна. Моментално боят там стана най-ожесточен, бяха толкова нагъсто, че по-дребните нямаха място да се обърнат. Фаре-Виде, който с меч си пробиваше път напред, повали знаменосеца на Бюрхтнот, дори замахна към самия водач и го рани; но в същия момент падна с пронизано гърло. Бяха убити много водачи и от двата лагера. Орм се подхлъзна на един облят в кръв щит и се просна върху тялото на мъжа, който току-що бе убил. Падайки, получи по врата удар с тояга, но в този момент воините наоколо хвърлиха щитовете си отгоре му, за да прикрият незащитения му гръб.

Когато се свести и с помощта на Рап успя да се изправи, битката се водеше в друга част на бойното поле и викингите бяха спечелили надмощие. Бюрхтнот бе убит и много от войниците му бяха побягнали, но останалите се събраха плътно в кръг и се отбраняваха храбро. Гласът на Торкел се извиси над глъчката. Каза, че ще им пощади живота, ако хвърлят оръжието. Но те извикаха в отговор:

— Колкото по-малко оставаме, толкова по-настървено ще се бием, целта ще бъде по-ясна, а смелостта ни — по-ожесточена.

Биха се, докато всички, заедно с много от неприятелите, паднаха убити край тялото на Бюрхтнот. Викингите се удивиха от безстрашието на тези англичани и възхвалиха падналите в боя. Но независимо от това битката при Молдън, състояла се три седмици преди празника на Светата Троица през 991 година, бе сериозен неуспех за крал Етелред и истинско бедствие за страната, тъй като сега, надлъж и нашир около тях земята лежеше беззащитна пред настървените нападатели от север.

Викингите погребаха мъртвите си и пиха за тях и за победата. Предадоха тялото на Бюрхтнот на потъналите в скръб пратеници, които дойдоха да молят за него, за да го погребат по християнски. Изпратиха призив до Молдън и околните градове, с който искаха от жителите им да платят незабавно данък за пожар и искания откуп, за да не последва по-тежко наказание. Радваха се при мисълта, че ги чакат такива богатства, смятаха ги вече за свои; но от ден на ден гневът им растеше, защото нито един англичанин не дойде да се предаде и не донесе злато. Загребаха нагоре към Молдън и подпалиха оградата от колове на речния бряг, нападнаха града и го разграбиха безпощадно. После се разкайваха — бяха изгорили почти всичко и за тях остана малко плячка. Заклеха се, че в бъдеще ще бъдат по-пестеливи с огъня — богатство беше целта им, а не опустошение; то поглъщаше среброто, както и всичко останало. Захванаха се да събират коне от цялата околност, за да могат по-бързо да нападнат тези райони, които смятаха, че до тях гневът на нашествениците не може да стигне. Скоро във всички посоки се пръснаха банди. Те се връщаха в лагера, натоварени с плячка. Из цялата страна вече бе настанала такава ужасна паника, че никой вожд не смееше да последва примера на Бюрхтнот и да ги призове на бой. От пленените разбраха, че крал Етелред си стои в двореца напълно безучастен и с побледняло лице шепне молитви редом с духовниците.

Неколцина англичани все още се държаха, затворени в каменната църква на Молдън. Бяха се скрили в кулата при превземането на града; сред тях имаше свещеници и жени. За да не попречат на бягството им, те бяха изтеглили стълбата след себе си. Викингите подозираха, че са взели там доста ценности, положиха всички усилия да ги убедят да слязат и да предадат богатствата си. Но не помогнаха нито огънят, нито силата на оръжието; а бегълците бяха запасени с много храна и вода, пееха псалми и гласовете им звучаха доста бодро. Щом викингите приближиха, за да ги предумват да бъдат по-разумни и да предадат имуществото си, те започнаха да сипят камъни, хули и мръсотия по главите им и ревяха победоносно, когато попадението бе точно. Всички единодушно решиха, че църквите от камък и техните кули са едно от най-досадните препятствия, с което човек може да се сблъска.

Йостейн, корав мъж, вече на възраст и много алчен за злато, каза, че според него има само един начин да пречупят упорството на тези хора — да докарат пленниците близо до църквата, така че да ги виждат оттам и да ги убиват един по един, докато тези в кулата не издържат и се предадат. Доста от войниците се съгласиха с това, Йостейн се ползуваше с репутацията на мъдър човек; но Гудмунд и Торкел сметнаха, че този план е недостоен за воини като тях, и не желаеха да участвуват в него. Торкел твърдеше, че би било по-добре да ги измъкнат с хитрост, и добави, че е запознат със слабостите на свещениците, знае как най-добре да ги обработи, та да направят това, което се иска от тях.

Накара хората си да му донесат големия кръст, който стоеше над олтара в църквата. После, придружен от двамина, които носеха разпятието, тръгна към кулата. Спря в подножието й и извика, че има спешна нужда от свещениците — трябва да се погрижат за ранените, а също и по друга особено наложителна причина — иска лично да го запознаят с християнското учение. Обясни, че напоследък се чувствувал силно привлечен към новата вяра и че ще се отнесе с тях така, сякаш вече е християнин — ще пусне,всички да си вървят, без косъм да падне от главите им.

В този момент от речта му от кулата полетя камък и го удари по ръката, с която държеше щита; попадна близо до рамото и го повали на земята. Ръката беше счупена. Двамата мъже пуснаха кръста и му помогнаха да се отдалечи на безопасно разстояние, а отгоре хората ликуваха победоносно. Йостейн, който наблюдаваше сцената, сви устни и отбеляза, че хитростта във военно време не е толкова проста работа, колкото неопитните младежи често си представят.

Всички последователи на Торкел пламнаха от яд, щом видяха как раняват водача им; към прозорчетата на кулата полетяха цели ята от стрели, но напразно. Проблемът изглеждаше неразрешим. Орм каза, че на юг понякога е виждал как хората на Алмансур гонят с дим християните от църковните кули. Веднага се захванаха да опитат и този начин. Натрупаха дървета и мокра слама във вътрешността на църквата и в основата на кулата и ги запалиха. Но тя бе висока и вятърът разпръсна пушека, преди да успее да се издигне нагоре. Накрая викингите загубиха търпение и решиха да ги оставят на мира, докато изгладнеят.

След провала на стратегията му Торкел се омърлуши; боеше се, че това ще даде повод на хората да му се присмиват. Тежеше му и мисълта, че ще трябва да бездействува в Молдън и да пази лагера — очевидно скоро нямаше да е в състояние да участвува в плячкосването; искаше да го прегледа някой, посветен в медицината. Орм дойде и му изказа съчувствието си, а той седеше пред огъня и пиеше подгрята бира със счупена и безжизнено отпусната ръка. Мнозина я бяха опипали с пръсти, но никой не знаеше как да я намести и да я, сложи в шини.

— Ето че това, което изрекох под кулата, се сбъдна — рече той. — Имам голяма нужда от свещеник — те разбират от тия работи.

Орм кимна в знак на съгласие. Каза, че свещениците са много вещи в медицината. Един от тях бе излекувал раната му след празненството по Юл в двореца на крал Харалд; макар да беше доста по-тежка от неговата. Допълни, че би приветствувал появата на някой свещеник не по-малко от Торкел, тъй като ударът, който е получил по главата, нанесен с металния наконечник на тояга, му причинява такова постоянно главоболие, че се чуди дали нещо там вътре не се е скъсало.

Когато останаха сами, Торкел му каза:

— Смятам те за най-мъдрня от всичките ми капитани, а също и за най-добрия воин след смъртта на Фаре-Виде. Но очевидно, когато страдаш от някое физическо неразположение, макар и незначително, лесно губиш присъствие на духа.

Орм отговори:

— Аз съм човек, отритнат от съдбата. Преди имах добър късмет — минах невредим през повече опасности, отколкото другите изживяват през целия си живот, дори спечелих от тях. Но откакто се върнах на север, всичко ми тръгна наопаки. Разделих се със златната си верига, с любимата си и с мъжа, чието приятелство ценях най-много. А още по-зле стоят нещата, когато вляза в бой — щом извадя меча си, и ми се случва някакво нещастие. Нищо не излезе дори когато те посъветвах да прогониш с дим тия англичани от кулата.

Торкел възрази, че е виждал хора и с по-лош късмет от неговия, но Орм тъжно поклати глава. Изпрати воините си начело с Рап да плячкосват, а самият той остана в града с Торкел, прекарвайки времето в самота и скръбни размишления.

Една сутрин наскоро след това църковните камбани забиха силно и продължително, а хората, в кулата пламенно запяха псалми. Викингите ги заразпитваха на висок глас защо вдигат толкова шум. Те нямаха вече камъни за хвърляне; развикаха се, че е празникът на Света Троица и че в този ден те се радват.

Това изуми езичниците; някои запитаха на какво толкова се радват и дали имат още месо и бира. Отговориха им, че в това отношение нещата са такива, каквито са си, но че въпреки всичко ще продължат да се радват, защото Христос е на небето и без съмнение ще им помогне.

Хората на Торкел започнаха да пекат охранени овце и насочваха ароматните ухания нагоре към кулата, където всички бяха гладни. Подвикнаха им да бъдат разумни, да слязат и да опитат печеното, но те не обърнаха внимание на поканата и скоро пак подеха пенията си.

Торкел и Орм. седяха един до друг и дъвчеха заслушани.

— Звучат по-прегракнало от обикновено — рече Торкел. — Гърлата им започват да пресъхват. Ако са свършили водата, няма да мине дълго, и ще са принудени да слязат.

— Състоянието им е много по-тежко от моето и все пак пеят — зачуди се Орм, като съзерцаваше тъжно и замислено едно чудесно парче овче месо, преди да го пъхне в устата си.

— Май няма да те бива за певец, ако попаднеш в някоя църковна кула — обади се Торкел. Същия ден по време на вечеря Гудмунд се върна от грабителско нападение във вътрешността на страната. Беше едър веселяк с лице, което още носеше белезите от стари рани — беше ги получил, когато се борил с някаква мечка. Влезе в лагера пиян и бъбрив, загърнат в скъпа алена наметка, с два тежки сребърни колана около кръста и широка усмивка посред русолявата брада.

Тази земя, викна той още щом съзря Торкел, му е по сърце, защото е по-богата, отколкото човек може да си мечтае; докато е жив, ще му е благодарен, че го е привлякъл да дойде тук. Разграбил е девет села и един пазар и е загубил само четирима души. Конете му едва пазеха равновесие под тежката плячка, въпреки че бяха взели само най-ценното, а след тях идваха волски каруци, натоварени със силна бира и разни деликатеси Скоро трябва, добави той, да се снабдят с още няколко кораба с голяма вместимост, за да могат да занесат в родината плячката, която ще съберат от тази чудесна страна без особени усилия.

— Освен това — завърши той — по пътя видях цяла процесия — двама епископи със свитите си. Казаха, че са пратеници на крал Етелред, затова ги почерпих с бира и ги накарах да ме последват. Епископите са стари и яздят бавно, но би трябвало скоро да пристигнат. С каква ли мисия са натоварени? Твърдят, че идват от името на краля, за да ни предложат мир; но не той, а ние ще решим кога да стане това. Подозирам, че искат също да ни проповядват християнството; едва ли ще имаме време да ги слушаме, след като навсякъде около нас има такава богата плячка.

Щом чу новината, Торкел се раздвижи; отбеляза, че свещениците са точно това, от което има най-голяма нужда в момента — бързо да му наместят ръката. Орм също се радваше, че ще може да се посъветва с тях за главоболието си.

— Но няма да се изненадам — рече Торкел, — ако са дошли да откупят пленниците и хората от кулата.

Малко след това епископите влязоха в града. Имаха доста представителен вид, с жезли в ръце и качулки на главите. Съпровождаше ги тълпа от ездачи, свещеници, камериери, прислужници и музиканти; благославяха с „мир вам“ всеки, който срещнеха по пътя си.

Хората на Торкел, които бяха в града, се стекоха да ги посрещнат, но мнозина се криеха, когато епископите вдигнеха ръце. Бегълците в кулата възторжено приветствуваха пристигането им и отново забиха камбаните си.

Торкел и Гудмунд се показаха много гостоприемни. След като си починаха и благодариха на бога за благополучното пътуване, пратениците им обясниха мисията си.

По-възрастният на вид епископ, когото наричаха епископът на Едмъндсбъри, се обърна към Торкел, Гудмунд и останалите викинги, надошли да чуят думите му. Каза, че времената били жестоки и Христос и църквата му скърбяли много, задето хората не знаят как да живеят заедно в мир, любов и търпимост. Но за щастие, продължи той, сега в Англия царувал крал, който от всичко на света най-много обичал мира въпреки необятната си власт и легионите от воини, очакващи неговите заповеди. Предпочитал да спечели любовта на противниците си, вместо да ги разгроми с оръжие. Крал Етелред гледал на тях като на зле напътствувани млади ентусиасти, които не знаят кое е най-добро за тях. След като обсъдил нещата с мъдрите си съветници, кралят решил да не тръгва срещу тях и да ги избива, а миролюбиво да им посочи колко грешен път са избрали. Проводил пратеници, за да разберат по какъв начин могат да убедят храбрите вождове от север н последователите им да отворят душите си за мирния живот и да се откажат от опасните пътища, по които са поели. Желанието на краля било викингите да се върнат на корабите си и да отплават от тези брегове, за да заживеят в своята земя в мир и доволство. За да ги поощри и да спечели завинаги приятелството им, бил готов да им даде подаръци, които да предизвикат тяхната радост и благодарност. Вярвал, че тази кралска щедрост така ще размекне жестокостта на младите им сърца, че те ще заобичат свещените божи закони и Евангелието на Христа. И ако това се сбъднело, радостта на крал Етелред нямало да има граници, щял да изпитва към тях още по-силна привързаност.

Епископът беше прегърбен от старост; бе останал без зъби и малцина от викингите можаха да разберат речта му; но един мъдър свещеник от обкръжението му им я преведе. Като я чуха, присъствуващите започнаха да се озъртат и да се споглеждат изумени. Гудмунд, пиян и доволен, седеше върху бъчва с бира и търкаше с ръка малко златно кръстче, за да го излъска; когато му обясниха какво бе казал епископът, той се заклати напред-назад от удоволствие. Викна на Торкел, че не трябва да губи време, а веднага да отговори на това чудесно слово.

Торкел отвърна достойно, като истински вожд. Каза, че това, което току-що са чули, без съмнение си струва да се обмисли. Името на крал Етелред е вече много известно в Дания, но сега се уверява, че той е по-добър, отколкото са чували да разказват; а предложението му да даде на всички подаръци съвсем отговаряло на досегашната им представа за него.

— Както казахме и на ърл Бюрхтнот — продължи той, — когато разговаряхме от двата бряга на реката, вие, обитателите на тази земя, сте богати, а ние сме само бедни моряци и с удоволствие бихме станали ваши приятели, ако споделите богатствата си с нас. Приятно ни е да чуем, че сам крал Етелред чувствува нещата по същия начин; и като виждам колко е богат, могъщ и мъдър, не се съмнявам, че ще се покаже щедър към нас. Още не сте ни споменали колко възнамерява да предложи; но за да ни ощастливи, е нужно доста — по природа сме меланхолични. Мисля, че ще е най-добре, ако подаръците са под формата на злато и сребро от хазната; така най-лесно ще ги преброим, пък ще са и най-удобни за превозване. А докато уредим нещата, бихме искали да ни оставите необезпокоявани тук; ще набавяме всичко необходимо за домакинството и за удоволствията си от околността. Но още един човек има право на глас наравно с мен и Гудмунд — това е Йостейн. В момента е на поход и плячкосва заедно с повечето си хора и докато не се върне, не можем да решим какъв да бъде по размер подаръкът на крал Етелред. Но ми кажете веднага има ли сред вас някой свещеник с медицински познания. Както сами виждате, ръката ми трябва да се гипсира.

По-младият епископ отговори, че с тях пътуват двама лечители и с радост ще ги помоли да се погрижат за Торкел. Но в замяна поиска да разрешат на затворените в кулата да слязат и да си тръгнат безпрепятствено. Тежко е, допълни той, да си ги представи човек там горе, измъчвани от жажда и глад.

— Доколкото зависи от мен — отвърна Торкел, — могат да слязат веднага щом пожелаят. Откак сме превзели града, се опитваме да ги убедим да сторят това, но те най-упорито отказват; всъщност те ми счупиха ръката. Трябва само да ни оставят половината от всичко, което са взели горе в кулата. Това ще бъде нищожна отплата за счупената ми ръка и за всички неприятности, които ни причиниха. След това могат да си ходят.

Скоро всички слязоха от кулата. Имаха бледен и измъчен вид. Някои се разплакаха и се хвърлиха в краката на епископа, а други жално се молеха за храна и вода. Хората на Торкел се разочароваха, като видяха, че у тях няма почти никакви ценности, но въпреки това им дадоха храна и не им сториха нищо лошо.

Орм случайно мина покрай един улей за вода, от който пиеха мнозина от прислонилите се в кулата. Сред тях видя някакъв дребен, плешив мъж в свещеническо наметало и качулка, с дълъг нос и червен белег на челото. Орм се вгледа в него стъписан. После приближи и го сграбчи за рамото.

— Радвам се, че те виждам отново — рече той. — Дължа ти благодарности от времето, когато се видяхме за последен път. Но не съм си и представял, че мога да срещна в Англия лечителя на крал Харалд. Как се озова тук?

— Слязох от кулата — ядно се тросна брат Вилибалд, — където вие, езичници берсерки, ме принудихте да прекарам последните две седмици.

— Имам да говоря с теб по няколко въпроса — каза Орм. — Ела с мен, ще ти дам ядене и пиене.

— Нямам какво да ти кажа — отговори брат Вилибалд. — Колкото по-малко датчани виждам, толкова по-добре за мен. Това поне успях да науча досега. От другаде ще се сдобия с месо и пиене.

Орм се страхуваше, че както е сърдит, дребничкият свещеник може да се шмугне и да избяга, затова го хвана под мишница и го понесе, като го уверяваше, че няма да му направи нищо лошо. Брат Вилибалд се съпротивяваше енергично и със строг глас настояваше да го пуснат; предупреди Орм, че проказа и други най-ужасни страдания щели да сполетят всеки, който е вдигнал ръка срещу свещеник. Но той не му обърна никакво внимание. Отведе го в някаква къща, която бе избрал за своя квартира, след като превзеха града, и в която сега имаше само неколцина ранени от екипажа му и две стари жени.

Свещеникът очевидно умираше от глад, но когато поставиха месо и пиене пред него, известно време съзерцаваше с горчивина в очите подноса и халбата, без да посегне към тях. После въздъхна, промърмори нещо под носа си, прекръсти храната и лакомо започна да яде. Орм му наля втора чаша бира и търпеливо го зачака да утоли глада си. Хубавата бира сякаш не оказа благотворен ефект върху настроението му, отговорите му си оставаха все така резки, но поне си даваше труд да отвръща на въпросите; не след дълго вече говореше с предишното си красноречие.

Обясни, че е избягал от Дания с епископ Попо, когато грешният езичник крал Свен нападнал Йелинге, за да унищожи тамошните служители на бога. Епископът, болен и много изтощен сега живеел от милосърдието на Уестминстърския абат и скърбял, че целият му труд на север бил пропаднал. Но брат Вилибалд смяташе, че всъщност няма за какво да се съжалява, ако се погледне на нещата правилно. Явно случилото се е знак от бога, че свещениците трябва да се откажат от опитите си да покръстят езичниците от север, а трябва да ги оставят да се унищожават взаимно с присъщите им ужасни и непонятни привички. Лично той, добави брат Вилибалд, няма никакво намерение отново да покръства хора от тези земи; готов е да заяви това пред Разпятието и пред страданията на Христа и пред всеки, който пожелае да чуе, дори ако трябва и пред самия Бременски архиепископ.

С блеснали очи той изпразни халбата си, млясна с уста и отбеляза, че за прималелия от глад бирата е по-питателна от месото. Орм му наля отново и той продължи разказа си.

Щом епископ Попо чул, че на източния английски бряг слезли датски викинги, пожелал да се опита да узнае какво е положението в датското кралство; дали там има още живи християни, дали била вярна мълвата, че крал Харалд е умрял и още много други неща. Но епископът бил прекалено слаб, за да предприеме лично пътуването от Уестминстър и затова изпратил брат Вилибалд да събере сведения.

— Твърдеше, че рискът за мен е минимален, колкото и раздухани да са страстите на езичниците. Каза, че ще ме посрещнат добре заради познанията ми по медицина; освен това, че сред тях сигурно има и някои, които познавам от двореца на крал Харалд. Аз бях на по друго мнение — епископът е прекалено благ за тоя свят и не ви познава добре като мен. Но непристойно е да противоречиш на собствения си епископ, затова постъпих както ми поръча. Една вечер, съвсем изтощен, пристигнах в този град. След вечерня легнах да спя в сградата на църквата. Събудиха ме писъци и облаци от дим, полуголи мъже и жени се втурнаха вътре, крещейки, че злите демони ни били нападнали. Зли демони нямаше, но ни обграждаха по-страшни противници; надали щеше да има някаква полза, ако ги приветствувах от името на епископ Попо. Затова заедно с останалите избягах в кулата и там щяхме да си умрем, ако господ не беше решил да ни освободи от мъките на благословение празник на Светата Троица.

Поклати скръбно глава и изгледа Орм с уморен поглед.

— Това се случи преди четиринадесет дни — добави той — и оттогава почти не съм мигнал. Тялото ми е отпаднало; не, не е слабо, силно е както и духът, който го обитава, но все пак издръжливостта му има граници.

— Ще спиш по-късно — рече Орм нетърпеливо. — Знаеш ли нещо за съдбата на Юлва, дъщерята на крал Харалд?

— Да, знам със сигурност — бързо отвърни брат Вилибалд, — че ако скоро не се поправи, ще гори в ада заради упорития си дух и скандалното си държание. Но каква надежда може да има, че дъщерята на крал Харалд ще благоволи да се промени?

— И жените ни ли мразиш? — попита Орм. — Какво ти е направила?

— Няма значение какво е сторила на мен — с горчивина отговори малкият свещеник, — макар че наистина ме нарече плешив стар бухал само защото я заплаших с божието отмъщение.

— Заплашил си я? — скочи Орм. — Защо си я заплашил?

— Защото се закле, че ще прави каквото си иска и ще се омъжи за езичник дори ако всички епископи на света решат да я спрат.

Орм се улови за брадата и с широко отворени очи се втренчи в дребния свещеник. После седна отново.

— Аз съм езичникът, за който иска да се омъжи — тихо промълви той. — Къде е тя сега?

Но тази вечер не получи отговор на въпроса си — в същия момент брат Вилибалд бавно се свлече на масата и заспа непробудно, положил глава върху ръцете си. Орм направи всичко възможно да го събуди, но не успя; накрая го вдигна на ръце и го отнесе на дъсченото легло, като хвърли отгоре му една кожа. С изненада усети, че започва да се привързва към тоя дребничък мъж. Поседя сам, замечтан над бирата си. После, като видя, че не му се спи, стана и обзет от нетърпение, отиде при брат Вилибалд и здраво го разтърси.

Но той само се обърна насън и заспало промърмори с раздразнен глас: „По-страшни от демони.“

Когато на следващата сутрин най-после се събуди, свещеникът бе в по-благосклонно настроение и изглеждаше доста доволен от положението си. Орм незабавно се зае да изкопчи подробности за всичко, което се бе случило с Юлва от последната им среща насам. Избягала с епископа от Йелинге — предпочитала да отиде в изгнание, отколкото да остане вкъщи под крилото на брат си Свен — и прекарала с него зимата в Уестминстър. С нетърпение чакала да се върне у дома в Дания; щяла да стори това веднага щом получи добри новини за положението там. Но скоро до тях достигнала мълвата, че крал Харалд умрял в изгнание. Това накарало Юлва да замисли едно пътуване на север — в дома на сестра й Гунхилд, която се омъжила за датския ярл Полинг от Нортамбрия. Епископът не я пускал на такова опасно пътешествие, предпочитал тя да остане на юг и да се омъжи за някой честен вожд, който с негова помощ щели да й намерят. Но щом споменел нещо по този въпрос, тя пребледнявала от ярост и избухвала, като сипела страхотни обиди срещу всеки, който бил наоколо, дори срещу самия епископ.

Ето това разказа малкият свещеник за Юлва. Орм бе доволен, че се е спасила от лапите на крал Свен, но се чувствуваше потиснат, защото не можеше да измисли начин да я види. Безпокоеше се също от удара, който бе получил във врата, и от непрекъснатите болки, но брат Вилибалд се усмихна пренебрежително и каза, че дебела глава като неговата би издържала и много по-силен сблъсък. Все пак му сложи пиявици зад ушите и Орм скоро се почувствува по-добре. Непрекъснато мислеше за Юлва. Чудеше се дали да не се опита да убеди Торкел и другите вождове да предприемат голям поход към Лондон и Уестминстър, като се надяваше, че така ще може да се свърже с нея. Но вождовете водеха безкрайни: съвещания с пратениците на крал Етелред, уточняваха подробности относно подаръка му; цялата армия седеше в бездействие, всички само ядяха, пиеха и се чудеха колко голям откуп следва да искат от такъв велик крал.

И двамата епископи смело се застъпиха за господаря си, изказаха най-различни доводи, обясняваха защо предложената от вождовете сума им се вижда прекалено голяма. Съжаляваха, че викингите явно не осъзнават колко по-важни неща от златото и среброто има на света, че за богатия е така трудно да прекрачи прага на царството небесно, както вол да влезе в къща през отдушника на покрива. Вождовете ги изслушаха търпеливо и накрая отговориха, че ще понесат стоически всички неприятности, които биха се струпали върху главите им заради тая сделка, но не могат да приемат по-малък откуп от първоначално споменатия. Ако това, което епископите разказват за рая и за отдушника е вярно, тогава те правят чудесна услуга на крал Етелред, като го облекчават с част от бремето на неговото богатство.

Епископите въздъхнаха и увеличиха сумата; най-накрая постигнаха споразумение за количеството, което крал Етелред трябваше да изплати. Всеки моряк от флотата щеше да получи по шест марки сребро освен това, което вече е придобил чрез грабежи. На всеки кормчия се падаха по дванадесет, а на капитан на кораб — по шестдесет. Торкел, Гудмунд и Йостейн щяха да вземат по триста марки сребро. Епископите твърдяха, че това е тежък ден за тях, не знаят какво ще каже кралят им, като чуе количеството, за което са се уговорили. Щяло да му бъде двойно по-трудно, обясниха те, защото в същия този момент други негови пратеници преговаряли с един норвежки вожд на име Олав Трюгвасон, който заедно с флотата си плячкосвал по южните им брегове. Не били сигурни, че дори богатствата на крал Етелред ще стигнат да задоволят претенциите и на двете страни.

Щом чуха това, викингите започнаха да се безпокоят да не би да са поискали прекалено малко и дали норвежците няма да получат откупа си преди тях. Водачите се съвещаваха известно време и след това обявиха, че няма да увеличат сумата, но че най-добре би било епископите да побързат и да донесат среброто, защото много ще се засегнат, ако първо платят на норвежците.

Лондонският епископ, любезен и усмихнат мъж, се съгласи с това и обеща да положат всички усилия.

— Но съм изненадан — рече той, — че такива храбри водачи като вас се притесняват от този норвежки капитан, чиято флота е много по-малка от вашата. Дали няма да ви е от полза, ако прескочите до южното крайбрежие, където е хвърлил котва, и го унищожите, като спечелите всичките му богатства? Идва от Бретан с чудесни кораби и казват, че там е заграбил голяма плячка. По този начин ще засилите и приятелските чувства на нашия господар, кралят, към вас. Така той по-лесно ще намери искания откуп, тъй като няма да е нужно да удовлетворява претенциите на норвежкия капитан,

Торкел кимна с глава, но не изглеждаше убеден, а Гудмунд се засмя и рече, че си струва да се обмисли предложението на епископа.

— Никога не съм се срещал с тия норвежци — добави той, — но всички казват, че една среща с тях винаги осигурява хубав бой и интересни истории, които оцелелите могат да разказват на децата си. У дома в Бравик съм чувал да твърдят, че нямат равни на себе си, ако не смятаме мъжете от Източен Гутеланд. Може би си струва да установим дали тази тяхна слава е основателна. На корабите ми се намират берсерки от Аланд, които вече започват да се оплакват, че наистина походът им осигурил чудесна плячка и първокласна бира, но почти не им дал възможност да се бият както трябва, а те не били свикнали на мирен живот.

Торкел отбеляза, че веднъж се е бил с норвежци и че само ръката му да се оправи, няма нищо против да го стори пак, защото от тях човек можел да спечели много слава и богатства.

А Йостейн избухна в луд смях, грабна шапката си и я захвърли в краката. Когато не участвуваше в бой, винаги носеше стара червена шапка с широка периферия, тъй като шлемът му протриваше кожата на главата.

— Я ме погледнете! — извика той. — Стар съм и плешив. А старостта върви заедно с мъдростта и ей сега ще ви го докажа. Тоя божи служител може да измами теб, Торкел, и теб, Гудмунд, с хитрост и изкусни думи, но не и мен — аз съм стар и мъдър като него. Ще е от полза за него и за краля му, ако успеят да ни убедят да се бием с норвежците. Ще се унищожим взаимно и тогава крал Етелред ще се отърве от всички, няма да е необходимо да раздава среброто си за малкото, които останат живи. Вслушайте се в съвета ми, не позволявайте това да се случи.

Гудмунд и Торкел трябваше да признаят, че не са погледнали на нещата в тази светлина и че Йостейн е най-мъдър от всички. Пратениците разбраха, че не могат да направят нищо повече, и се приготвиха да поемат обратно при крал Етелред, за да му разкажат как са се развили събитията и да разпоредят възможно най-бързо да се събере необходимото количество сребро.

Но преди да потеглят, те се докараха в най-представителните си одежди, събраха поклонниците си и в тържествена процесия отидоха на мястото, където се бе водила битката. Прочетоха молитви над телата на умрелите, вече наполовина покрити от буйно израсналата трева. Над тях кръжаха цели ята врани и гарвани и дрезгаво негодуваха, че така безцеремонно ги смущават, докато консумират съвсем законно полагаемата им се дажба.

[1] Етелред II (978–1016). син на Едгар. — Б. пр. ↑

Втора глава: ЗА ДУХОВНИ НЕЩА

Когато викингите научиха за споразумението на вождовете си с пратениците на крал Етелред, в лагера настъпи голямо веселие. Хвалеха своите за успешната сделка и възторжено твърдяха, че това е най-състрадателният крал към бедните мореплаватели от север, който някога е съществувал. Последваха голямо пиене и веселие — най-много се търсеха добре угоени овце и млади жени. По-учените седяха край огньовете, на които се печеше месото, и се опитваха да изчислят по колко сребро се пада на кораб и какво количество — на цялата флота. Задачата беше трудна и често възникваха спорове за това кой е сметнал най-правилно. Но всички бяха единодушни, че до този момент никой от тях не е вярвал някъде по света да има толкова много сребро на едно място освен може би в императорския двор на Миклагард, Някои се изненадаха, че кормчиите получават такъв голям дял, след като работата им очевидно беше лека и те никога не сядаха да гребат. Но самите кормчии смятаха, че всеки здравомислещ човек може да прецени, че струват повече от кой да е член на екипажа.

И макар че бирата беше хубава и силна, а възбудата — голяма, споровете рядко завършваха със сериозни последици — сега всички се смятаха за богати и животът им се струваше хубав, та с по-малко желание от обикновено посягаха към оръжието.

Само Орм, мрачен и замислен, седеше до дребничкия свещеник; смяташе, че малко хора по света могат да се озоват в по-безизходно положение от неговото.

Брат Вилибалд си намери доста работа; имаше много ранени, които се нуждаеха от грижите му, и той пламенно им посвети цялото си умение. Прегледа и ръката на Торкел — коментарът му за лечителя на епископа и за начина, по който бе лекувал ръката му, не бе от най-въздържаните. Не признаваше, че някой друг освен него може да притежава някакви знания или вещина в медицинското изкуство. Каза, че трябва да замине с епископите, но на Орм не му се щеше да го пусне.

— Винаги е хубаво да имаш наоколо си някой лечител — рече той, — а може наистина ти да си, както сам казваш, най-добрият. Вярно, бих искал да изпратя по теб поздрави на Юлва, дъщерята на крал Харалд, но тогава повече няма да те видя, защото мразиш нас, скандинавците. И в единия, и в другия случай никога няма да науча отговора й. Не мога да реша кое ще е най-добро за мен, а тази несигурност се отразява сериозно върху апетита и съня ми.

— Смяташ да ме държиш тук насила? — възмутено попита брат Вилибалд. — Често съм ви чувал да се хвалите, че сте не само смели в боя, но и държите на думата си; а обещахте на всички от кулата да ни пуснете да си вървим безпрепятствено. Но очевидно този факт се е изплъзнал от съзнанието ти.

Орм се втренчи мрачно пред себе си; отвърна, че рядко забравя нещо.

— А ми е много мъчно, че трябва да те пусна — добави той. — Добър съветник си ми, въпреки че не можеш с нищо да ми помогнеш. Ти си мъдър, свещенико, отговори ми на този въпрос: ако беше на мое място и имаше същите проблеми, какво щеше да направиш?

Брат Вилибалд му кимна съчувствено и се усмихна сам на себе си. После поклати глава.

— Изглежда, твърдо си решил да притежаваш тази млада жена — рече той — независимо от сприхавия й характер. Това ме изненадва, защото вие, берсерки неверници, обикновено се задоволявате с всяка, която случайно се изпречи на пътя ви, и рядко търсите нещо по-специално. Дали с теб е така, защото е принцеса?

— Развоят на събитията показва — отговори Орм, — че тя не може да очаква от баща си зестра. Уверявам те, за нея жадувам, а не за богатството й. Благородният й произход не е пречка да се оженим, тъй като и аз самият съм от аристократичен род.

— Сигурно ти е дала любовно биле — предположи брат Вилибалд — и затова страстта ти не стихва.

— Един-единствен път ми е поднесла нещо за пиене и това бе при първата ни среща; даде ми бульон от месо. Всъщност пих малко от него, защото Юлва се ядоса и го запрати заедно с чашата в огнището. Така или иначе, ти сам бе поръчал да го сготвят.

— Не съм присъствувал при приготовлението му — замислено рече свещеникът, — нито пък когато го е носила от кухнята към твоята спалня. На един млад мъж са му нужни само няколко капки от такова биле, особено ако жената е млада и добре сложена. Но дори да е направила магия с питието ти, нищо не мога да направя — любовта се лекува само с любов. До това заключение са стигнали всички лечители още от най-древни времена.

— Само туй лекарство, за което говориш, ми е нужно — съгласи се Орм — и въпросът е дали можеш да ми помогнеш да си го набавя.

Брат Вилибалд с величествен жест вдигна пръст и обяви с бащински глас:

— Когато човек има проблем и не е в състояние да го разреши, може да направи само едно нещо; но ти, нещастни езичнико, не можеш да последваш съвета ми. Единственото средство е да се помолиш на бога, а това ти не можеш да сториш.

— Той често ли ти помага? — попита Орм.

— Да, когато го моля за разумни неща — прочувствено отговори свещеникът, — а това е повече от всичко, което твоите богове могат да направят. Не ми обръща внимание, когато се оплаквам от незначителни бележки, с които мисли, че мога чудесно да се справя сам. И наистина със собствените си очи видях как по време на бягството ни по море светият и благословен епископ Попо отправяше отчаяни молитви към бога и към свети Петър да го отърват от морската болест, а те не му обръщаха внимание. Но когато бях в църквата с тия добри хора и ни заплашваха жаждата, гладът и мечът на антихриста, молехме господ за помощ и той ни чу и отговори на молитвите ни, макар че сред нас нямаше ни един тъй свят в неговите очи както епископът. Пратениците скоро дойдоха и ни спасиха. От една страна, те бяха пълномощници на крал Етелред пред езическите водачи, но от друга — бяха божи пратеници от небето, дошли да ни помогнат в отговор на всичките ни най-горещи молитви към него.

Орм кимна и каза, че сигурно има нещо вярно в думите на брат Вилибалд, след като той сам е бил свидетел на събитията.

— Сега започвам да разбирам — рече той — защо планът ми да ви извадим с дим от кулата не се осъществи. Без съмнение този бог, или на когото там сте се молили, е заповядал да излезе вятър и да разпръсне пушека.

Брат Вилибалд потвърди, че тъкмо това се е случило, божият пръст се е противопоставил на злонамерените им замисли и ги е провалил.

Орм мълчаливо размишляваше и подръпваше колебливо брадата си.

— Майка ми на стари години е станала християнка — най-после се обади той. — Научила е две молитви, които често повтаря, смята, че те са най-ефикасни. Казва, че са ме спасили от смърт и ме върнали вкъщи след толкова много премеждия и опасности, макар че Синия език и аз взехме дейно участие в преодоляването им, а също и ти, свещенико. Започвам да усещам как скоро може и аз да помоля тоя бог да ми помогне, след като е толкова отзивчив. Но не зная какво ще иска в замяна, нито пък как да се обърна към него.

— Не можеш да викаш господ на помощ — решително отсече брат Вилибалд, — докато не станеш християнин, а не можеш да станеш такъв, преди да те покръстят. И не можеш да се покръстиш, без да се откажеш от лъжливите си богове и да се обявиш за убеден последовател на Отца, Сина и Светия дух.

— Колко много условия — рече Орм. — Повече дори от тези на Аллах и неговия Пророк.

— Аллах и неговият пророк? — възкликна изненадан малкият свещеник. — Какво знаеш ти за тях?

— Повече съм пътувал по света от теб — отговори Орм. — Когато служих при Алмансур в Андалусия, трябваше да се молим на Аллах и Пророка му по два, та понякога дори и по три пъти на ден. Ако ти е интересно да чуеш, още помня молитвите.

Брат Вилибалд вдигна ръце ужасен.

— В името на Отца, Сина и Светия дух! — извика той. — Спаси ни от изкушенията на Сатаната и всички хитрини на лукавия Аллах. Положението ти наистина е много тежко — да почиташ Аллах, е най-страшната ерес. Още ли изповядваш неговата религия?

— Това беше, докато служех при Алмансур — отвърна Орм, — защото господарят ми бе заповядал така; а той беше човек, на който никой не би сглупил да противоречи. Откакто го напуснах, не съм почитал никой бог. Може би затова напоследък не ми върви.

— Изненадан съм, че епископ Попо не бе чул нищо за това, докато живееше в двореца на крал Харалд — каза брат Вилибалд. — Ако знаеше, че се кланяш на черния измамник, щеше незабавно да те покръсти — толкова е усърден и набожен — дори ако трябваше дванадесет от безумците на краля да те държат насила във водата. Хубаво е да спасиш една обикновена душа от тъмнина и слепота; дори душите на скандинавците може би заслужават милосърдие, макар че, признавам, трудно бих повярвал в това след всичко, което съм изстрадал при тях. Но всички добри хора смятат, че седемкратно по-голям успех е да спечелиш някой, който е бил в примката на Мохамед. И Сатаната дори не е причинил толкова много пакости като него.

Орм попита кой пък е Сатаната и брат Вилибалд му разказа.

— Тогава сигурно — рече Орм, — без да искам, съм го разгневил, когато съм спрял да се кланям на Аллах и неговия Пророк, и оттук са започнали всичките ми неприятности.

— Точно така — потвърди малкият свещеник. — Добре, че най-после разбра колко, си съгрешил. Положението ти в момента е направо безнадеждно, предизвикал си гнева на Сатаната, без да се ползуваш от божието покровителство. Докато си почитал Мохамед, прокълнато да бъде името му. Сатаната ти е бил съюзник и така донякъде си имал късмет.

— Това бяха и моите страхове — каза Орм. — Рядко някой може да се озове в такава безизходица като мен. Непосилно е да си в немилост както пред Бога, така и пред Сатаната.

Орм постоя известно време, потънал в размишления. Накрая промълви:

— Заведи ме при пратениците. Искам да говоря с хора, които имат влияние пред Бога.

Епископите се бяха върнали от бойното поле, където благословиха умрелите; възнамеряваха да си тръгнат на следващия ден. По-старият беше много уморен — цял ден бе ходил от труп на труп и-сега се бе оттеглил да почине, а лондонският епископ беше поканил Гудмунд в квартирата си и пиеше с него — последен опит да го убеди, че трябва да се съгласи да го покръстят в християнството.

Още от самото си пристигане в Молдън епископите бяха положили всички усилия да спечелят вождовете на викингите за своята религия. Така им бяха наредили крал Етелред и неговият архиепископ; ако успееха, кралят щеше да се прослави неимоверно пред Бога и пред своя народ. Не бяха постигнали много с Торкел. Беше отговорил, че до този момент има достатъчно добър късмет в боя, във всеки случай значително по-добър, отколкото християните, така че няма защо да си търси нови богове. Не бяха убедили и Йостейн. Той изслуша безмълвно всичките им аргументи, докато седеше с ръце, кръстосани върху дръжката на огромната бойна секира, която бе нарекъл Вдовишка тъга и винаги носеше със себе си. Гледаше ги изпод сключените си вежди, когато му обясняваха тайнствата на Христа и царството господне. Накрая се разсмя неудържимо, захвърли шапката си на пода и попита епископите дали го мислят за идиот.

— В продължение на двадесет и седем зими служа при голямото жертвоприношение в Упсала — рече той. — Унизително е да ми продънвате ушите с такива празни приказки, предназначени за деца и старици. С тая брадва, дето виждате тук, съм отсичал главите на тези, които сме принасяли в жертва на боговете, за да имаме добра реколта, и съм закачал телата им на свещените дървета пред храма. Сред тях имаше и християни, да, дори свещеници — коленичили в снега, голи и хленчещи. Кажете ми, какво са спечелили, като са се кланяли на този ваш Господ?

Епископите потрепераха и се прекръстиха; разбраха, че няма никакъв смисъл да се опитват да спорят с човек като него.

Но за Гудмунд хранеха повече надежди; беше любезен и добронамерен към тях, изглеждаше заинтересован от това, което му говореха. Когато си бе пийнал добре, дори им благодареше за красивите слова и за загрижеността към духовното му добруване. Но досега не им беше дал определено съгласието си. Затова лондонският епископ го беше поканил на голяма вечеря, с много специални гозби и напитки, надявайки се да го подтикне към положително решение.

Гудмунд лакомо грабеше от всичко, поставено пред него; когато се наяде и напи до насита, музикантите на епископа му посвириха толкова хубаво, че чак сълзи закапаха по брадата му. Тогава духовникът започна да го обработва; говореше му с най-убедителен глас и внимателно подбираше думите си. Гудмунд слушаше и кимаше с глава; накрая призна, че много неща в християнството му се струват привлекателни.

— Ти си добър човек — каза той на епископа. — Щедър и мъдър, пиеш като воин и на човек му е приятно да те слуша как приказваш. Бих желал да изпълня молбата ти; но да знаеш, че това, което искаш от мен, не е малка услуга. Колко неприятно ще е да стана за посмешище на домашните си и на съседите, като се върна вкъщи, защото съм се оставил на свещениците да ме измамят с разни глупости. Все пак вярвам, че човек като теб безспорно разполага с голяма власт и владее много тайни. Имам тук един предмет, открит наскоро, който искам да благословиш с молитва.

Извади изпод ризата си малкия златен кръст и го поднесе под носа му.

— Намерих това в дома на един заможен мъж. Двама мои войници бяха убити заради него. Не съм виждал по-красива играчка. Смятам да го дам на малкия си син, щом се върна вкъщи. Казва се Фолке, а жените му викат Филбитер. Малък здрав негодник, който има особено предпочитание към злато и сребро. Никак не е лесно да му вземеш нещо, след като веднъж е попаднало в ръцете му. Няма да се сдържи, като види тоя кръст. Но добре ще е да го благословиш, за да му донесе късмет. Искам синът ми да стане силен и богат, да може да си седи у дома и всички да го почитат, да гледа как посевите му зреят и добитъкът му се угоява и да не трябва немил-недраг сред чужденците и техните войски да обикаля моретата, за да си вади хляба.

Епископът се усмихна, взе кръста и промълви нещо на него. Много доволен, Гудмунд го напъха обратно под ризата си.

— Ще се върнеш богат вкъщи — рече епископът — благодарение на щедростта и миролюбието на добрия крал Етелред. Но повярвай, ако се покръстиш, късметът ти ще стане още по-добър.

— Човек не може да има прекалено добър късмет — каза Гудмунд, като подръпваше замислено брадата си. — Вече съм решил от кой съсед ще купя земя, като се върна у дома, и каква къща ще си построя на нея. Ще е голяма, с много стаи, от най-доброкачествен дъб. Но ако искам да я направя по свой вкус, ще ми трябва много сребро. Не мисля, че някой ще изпитва желание да ми се присмива за това, което съм вършил в чужбина, ако в ковчежето ми е останало достатъчно сребро. Затова ще изпълня волята ти. Увеличи моя дял от подаръка на крал Етелред с още сто марки и ще ти позволя да ме покръстиш, ще следвам вярно Христа до края на живота си.

— Човек не трябва да гледа на нещата по този начин — кротко отвърна епископът, — щом иска да го допуснат в братството на Христа. Но не те виня много, без съмнение не си чувал словата: „Благословени са нищите“, а опасявам се, че ще ми отнеме доста време, за да ти изясня правотата им. Само помисли колко много сребро ще получиш от крал Етелред — толкова, колкото никой друг на света не може да ти предложи. И макар да е велик владетел, хазната му не е бездънна. Дори да иска, не е по силите му да удовлетвори твоето желание. Тъй като си вожд, мисля, че бих могъл да ти предложа кръщелен подарък от двадесет марки, но не повече. Дори това може да се види на краля прекалено много. А сега те моля да опиташ едно питие, което поръчах да направят специално за нас и което, мисля, е непознато във вашата страна. Представлява греяно вино, примесено с мед и редки подправки от Изтока, наречени кардамон и канела. Хората, които разбират от хубави напитки и съчиняват стихове за тях, твърдят, че няма по-приятно на вкус питие от него, нито пък по-ефикасно средство за разсейване на лошото настроение и мрачните мисли.

Гудмунд много го хареса; но предложеното от епископа все още му се виждаше недостатъчно. За толкова малко, обясни той, не би рискувал да жертвува доброто си име у дома, в Източен Гутеланд.

— Но от приятелски чувства към теб — добави той — ще го сторя за шестдесет марки. За по-малко не мога да ти се продам.

— Няма граници приятелството, което изпитвам към теб — отвърна епископът, — както и желанието ми да те въведа в християнското братство, тъй че да можеш да споделиш с нас богатствата небесни. За да задоволя желанието ти, бих посегнал дори към собственото си бедно ковчеже. Но, уви, притежавам малко блага и десет марки са всичко, което мога да прибавя към първоначалното си предложение.

Гудмунд поклати глава и сънливо затвори очи. В този момент пазарлъкът бе прекъснат от внезапно раздвижване пред вратата; вътре нахълта Орм, понесъл съпротивляващия се брат Вилибалд под мишница, и двамата пазачи, които се бяха вкопчили в дрехите му, крещейки, че не бива да безпокои епископа.

— Свети отче! — промълви той. — Аз съм Орм, син на Тосте, от Възвишението в Сконе. Капитан съм от флотата на Торкел Високия. Искам да ме покръстиш и да ми позволиш да те придружа до Лондон.

Епископът го изгледа изумен и малко разтревожен. Но като видя, че не е нито пиян, нито пък обезумял, го попита какво означава тази молба; не е свикнал скандинавци да нахлуват при него с подобни желания.

— Искам да се поставя под божието покровителство — отвърна Орм. — В ужасна безизходица съм. Този свещеник ще ти обясни всичко по-добре от мен.

Брат Вилибалд помоли епископа да го извини, че заради Орм е нарушил покоя му. Добави, че не бил дошъл по своя воля; бил принуден с груба сила от този берсерк езичник, който го повлякъл през вратата, покрай бдящите пазачи, въпреки отчаяната му съпротива и протести. Той самият съзнавал, че епископът е зает с важни дела.

Епископът любезно отговори, че повече не трябва да споменава за това. Посочи с пръст Гудмунд, който, с помощта на последната чаша подправено вино, бе заспал на стола си.

— Много труд положих, за да го убедя да се покръсти, но не успях. Душата му е изпълнена със земни грижи. Сега на негово място господ ми изпраща друг езичник, който дори идва по собствено желание. Добре си дошъл, невернико! Готов ли си да влезеш в нашето братство?

— Да — отвърна Орм. — Вече съм служил на пророка Мохамед и неговия бог, а разбирам, че няма по-страшно нещо от това.

Очите на епископа се изцъклиха; удари три пъти кръста на гърдите си и поръча да донесат светена вода.

— Мохамед и неговия бог? — запита той брат Вилибалд. — Какво означава това?

Орм и малкият свещеник с общи усилия обясниха как стоят нещата. После епископът обяви, че е видял много грехове и непросветеност през живота си, но никога не е срещал човек, който е служил на Мохамед. Когато светената вода пристигна, той взе едно клонче, потопи го в нея и го тръсна над Орм, като междувременно редеше молитви, за да изгони злите духове от тялото му. Орм пребледня; по-късно разказваше, че едва понесъл това поръсване, от него цялото му тяло се разтресло и сякаш косата на тила му се опитвала да се изправи. А епископът енергично продължаваше да го пръска, докато най-сетне спря и каза, че това е достатъчно.

— Не се търкаляш на пода в истерични припадъци — обясни той на Орм, — нямаш пяна по устата, нито пък усещам тялотото ти да излъчва неприятна миризма. Всичко това показва, че злият дух те е напуснал. Слава тебе, господи!

После ръсна малко светена вода и върху Гудмунд; той мигновено скочи и им изкрещя да свият платното; после се тръшна обратно на пейката и звучно захърка.

Орм избърса водата от лицето си и попита дали това ще има същия ефект като покръстването.

Епископът отвърна, че между този обред и кръщението съществува огромна разлика, че човек в никакъв случай не може толкова лесно да се покръсти в християнството, най-малко някой, който е служил на Мохамед.

— Първо следва да се отречеш от лъжливите си богове — продължи той — и да се закълнеш в Отца, Сина и Светия дух. Освен това трябва да те въведем в християнското учение.

— Нямам богове, от които да се отричам — рече Орм, — готов съм да се обвържа с бога, сина му и тоя техен дух. А обучението вече съм го получил — първо от монасите в Ирландия, после в двореца на крал Харалд, а донякъде и вкъщи от старата ми майка. Сега чух още много за него от този свещеник, който ми е приятел и ми разказа доста работи за Сатаната. Затова мисля, че съм осведомен не по-зле от всеки друг..

Епископът кимна с глава одобрително и каза, че му е приятно да чуе това, рядко се срещат езичници, които имат такова желание да се осведомят по свети въпроси. Потри нос и крадешком хвърли поглед към Гудмунд, който спеше здраво. Обърна се отново към Орм.

— Има още нещо — рече той бавно и тържествено. — Потънал си в грехове по-дълбоко от всички, които съм срещал, защото си служил на лъжлив пророк, най-черния от всички вождове на Сатаната. Ако сега, след като си участвувал в такива отвратителни обреди, искаш да се прислониш под крилото на истинския бог, подходящо е да поднесеш на него и на църквата му някакъв дар, за да покажеш, че покаянието ти е искрено и действително си се отрекъл от лошите си привички.

Орм отвърна, че намира за съвсем естествено да даде нещо, за да подобри късмета си и да купи божието благоволение. Попита епископа какво се разбира под „подходящ подарък“.

— Зависи от потеклото и от богатството на човека — отвърна той, — а също и от това колко големи са греховете му. Веднъж покръстих един датски вожд, дошъл тук да си търси наследството. Даде на църквата пет вола, буренце бира и двадесет фунта пчелен восък. В старинните писания се говори за хора от благородно потекло, които дали десет, дори дванадесет марки сребро и освен това построили църква. Но те довели да се покръсти и цялото си домочадие.

— Не искам да дам по-малко от другите — каза Орм. — Трябва да знаете, че във вените ми тече кръвта на Широката Прегръдка. Ще построя църква веднага щом се върна в родината, ще покръстиш целия ми екипаж и ще ти дам. петнадесет марки сребро. Но в замяна ще очаквам да ме препоръчаш на бога.

— Ти си истински вожд — радостно извика епископът, — ще направя всичко, което е по силите ми, за да ти помогна.

И двамата бяха доволни от сделката. Епископът се чудеше дали Орм е говорил сериозно, когато каза, че ще покръсти със себе си и екипажа.

— Щом аз съм християнин — обясни Орм, — няма да търпя езичници на борда си. Какво ще си помисли господ, ако позволя това. Ще направят като мен, а щом аз им наредя, не ми противоречат. На кораба има мъже, които вече са кръщавани един, дори и два пъти, но още веднъж няма да им навреди.

Помоли епископите и цялата им свита да му направят честта да се качат на кораба му на следващата сутрин. за да ги закара до Лондон и Уестминстър по реката и там да извършат кръщението.

— Корабът ми е хубав и голям. Ще е малко понатъпкан с толкова гости на борда, но пътуването няма да трае дълго, а времето е хубаво и спокойно.

Той настояваше много за това, но епископът отговори, че не може да вземе решение за толкова важно нещо, преди да го обсъди със своя събрат и с останалите, затова Орм трябва да има търпение до следващия ден. Раздели се с епископа с много благодарности и се върна в квартирата си заедно с брат Вилибалд. Свещеникът не бе говорил много в присъствие на епископа, но щом напуснаха къщата, започна да се кикоти.

— Какво те забавлява толкова? — попита Орм.

— Само си мислех колко грижи си създаде заради дъщерята на крал Харалд. Но смятам, че си много изпълнителен.

— Ако всичко се нареди както искам, няма да останеш невъзнаграден. Сякаш късметът ми се оправи, откак те срещнах пак.

Останал сам, епископът седя известно време усмихнат, после накара прислужниците да събудят Гудмунд. Това отне доста време, но накрая те успяха, въпреки че той ръмжеше да не го безпокоят.

— Обмислих въпроса, по който говорихме — рече епископът, — и, с божията помощ, мисля, че мога да ти обещая четиридесет марки сребро, ако позволиш да те покръстя.

Щом чу това, Гудмунд се разсъни и след кратък спор си стиснаха ръцете при уговорката от четиридесет и пет марки и фунт от подправките, конто епископът използуваше, за да ароматизира виното си.

На следващия ден в квартирата на Торкел вождовете обсъдиха предложението на Орм да заведе с кораба си епископите до Уестминстър. Като чу идеята, Гудмунд също пожела да се присъедини. Каза, че след като пълномощниците им осигуряват безопасност и те вече са сключили мир с крал Етелред. желае да присъствува, когато кралят тегли среброто му, за да се увери, че всичко е направено както трябва.

Торкел сметна искането за разумно и добави, че с удоволствие би ги придружил, ако ръката му е по-добре. Йостейн реши, че е напълно достатъчно един от водачите да отиде; иначе англичаните може да се изкушат да ги нападнат. Не трябва да прибързват и да отслабват мощта на основния си корпус в лагера, преди да са си взели среброто.

Времето беше толкова хубаво, че епископите не можаха да се откажат от едно пътуване с кораб. Единствената им грижа бе да не се сблъскат с пирати. Накрая решиха Гудмунд също да тръгне с кораба си и да отплават за Уестминстър заедно. Там възможно най-бързо щеше да се извърши претеглянето на среброто. А в случай, че викингите се срещнеха със самия крал, щяха да му благодарят и ако се забавеше прекалено дълго с подаръка, да му съобщят, че възнамеряват да подновят грабежите си, и то с много по-широк размах отпреди.

Орм събра мъжете от екипажа и им каза, че скоро ще отплават за Уестминстър с издигнат щит на мачтата, за да превозят пратениците на крал Етелред.

Неколцина възроптаха; твърдяха, че, както се знае, опасно е да качат свещеник на борда, а пък епископ може да им донесе още повече неприятности.

Но Орм ги успокои и ги увери, че всичко ще бъде наред. Обясни, че тия духовници са толкова свети, че не може да им се случи нищо лошо, каквито и хитрини да използуват морските хора. После продължи:

— Когато стигнем в Уестминстър, ще се покръстя в християнството. Обсъдих много подробно въпроса с тези свети мъже и те ме убедиха, че е чудесно да почиташ Христа, затова смятам да започна възможно най-бързо.

Но хубаво е на един кораб всички да мислят еднакво и да следват еднакви обичаи. Затова бих искал да се покръстите с мен. Ще бъде от полза за всички. Бъдете сигурни, щом ви казвам аз. Ако някой е против, нека се обади веднага; но той ще трябва да напусне кораба ми заедно с всичките си принадлежности и ще престане да бъде мой последовател.

Мъжете започнаха да си хвърлят неуверени погледи и да се чешат зад ушите. Но Едноокия Рап, кормчията на кораба, от който повечето от тях се страхуваха, стоеше пред събрания екипаж и щом чу думите на Орм, хладнокръвно кимна с глава — слушал го бе да говори така при друг случай в миналото. Като видяха Рап, останалите не се възпротивиха.

Орм продължи:

— Знам, че сред вас има хора, които вече са били кръщавани в отечеството, в Сконе; вероятно са получили риза или туника като награда, или пък малък кръст, който се носи на шнур около врата. Случва се някои да казват, че не са спечелили много от покръстването си. Но те са имали евтина церемония, предназначена само за жени и деца. Този път тя ще бъде извършена по друг начин, от по-висши духовници и те ще си спечелят божието покровителство и добър късмет за цял живот. Справедливо е да платим за благата, които ще спечелим. Лично аз дарявам голяма сума за закрилата и щастието, които ще получа; и всеки от вас трябва да даде по едно пени.

Разнесе се шепот, чуха се реплики, че това е нова измишльотина — човек да плаща, за да се покръсти, че едно пени не е малка сума.

— Не насилвам никого — добави Орм. — Който смята, че това е неприемливо, може да си спести парите, като се бие с мен веднага щом покръстването завърши. Ако спечели, няма кой да го накара да плати, а и да загуби, пак ще си спести разходите.

Повечето моряци харесаха думите на Орм, а неколцина предизвикателно подканяха да се обади оня член от екипажа, който смята да се стиска. Но тези, към които бяха отправени думите им, се поусмихнаха едва-едва и решиха да извлекат максимална полза от всичко, което получат за парите си.

Гудмунд и Орм взеха по един епископ на борда си — по-старият и свитата му отидоха при Гудмунд, а лондонският епископ се качи при Орм, който покани при себе си и брат Вилибалд. Епископите благословиха корабите, помолиха се за щастливо плаване и издигнаха знамената си. После потеглиха; веднага излезе попътен вятър и хубаво време, а това накара мъжете да се отнасят към тях с повече уважение, Навлязоха в Темза с прилива, прекараха нощта в устието и на следващата утрин, щом се зазори, загребаха нагоре по реката.

Пред колибите, пръснати между дърветата по речния бряг, стояха хора и гледаха корабите със страх; мъжете, които ловяха риба в реката, се приготвиха да бягат веднага щом те се появяха, но зървайки знамената на епископите, се успокояваха. Тук-таме се виждаха опожарени села, изоставени след посещението на викингите; по-нагоре стигнаха до място, където реката бе преградена от четири реда насипи — само в средата бе оставен тесен канал. Там бяха застанали три големи наблюдателни кораба, пълни с въоръжени мъже. Викингите бяха принудени да спрат гребането, англичаните стояха в центъра с готови за бой екипажи и им препречваха пътя.

— Ослепели ли сте — разкрещя се Гудмунд през реката, — или сте си изгубили ума? Не виждате ли, че сме сложили щит на мачтата, за да покажем, че искаме мир и возим свети епископи на борда?

— Не ни баламосвайте — дойде отговор. Пълни сте с хитрини и дяволии.

— Идваме да се покръстим — нетърпеливо извика Орм. От наблюдателните кораби се разнесе смях и един глас изкрещя:

— Уморихте ли се от своя господар и повелител Дявола?

— Да! — разярено викна Орм, при което смехът отсреща се удвои.

Всичко предвещаваше бой. Орм бе побеснял от подигравките и заповяда на Рап да спре и да нападне най-близкия кораб, където смехът бе най-силен. Но епископите вече бяха успели набързо да навлекат одеждите си; вдигнаха високо жезлите си и извикаха ни всички да стоят мирно. На Орм не му се щеше да се подчини; Гудмунд също смяташе, че искат прекалено много от тях. Епископите извикаха на сънародниците си и им казаха нещо със строг тон. Най-после те разбраха, че духовниците са наистина такива, за каквито се представят, а не пленници или дегизирани пирати. Пуснаха викингските кораби и освен разменените остри обиди между екипажите, докато преминаваха канала, до стълкновение не се стигна.

Орм стоеше с копие в ръка и още пребледнял от гняв, се взираше в наблюдателните кораби.

— С удоволствие бих ги научил на по-добри обноски — сподели той с брат Вилибалд. Свещеникът стоеше до него и не прояви никакви признаци на страх, когато боят изглеждаше неизбежен.

— Който вади меч, от меч умира — отвърна той. — Така е казано в свещената книга, където е събрана цялата мъдрост на света. Как щеше да се добереш до дъщерята на крал Харалд, ако се беше бил с корабите на крал Етелред? Но ти си човек на насилието и винаги ще си останеш такъв. Много ще страдаш от тона.

Орм въздъхна и хвърли копието си.

— Ще бъда по-миролюбив, когато стане моя — рече той.

Но малкият свещеник поклати тъжно глава.

— Може ли леопардът да си махне петната? Или черният човек да си смени кожата? И това е написано в свещената книга. Благодари на бога и на епископите, че ти помогнаха.

Скоро преминаха завоя на реката и видяха Лондон, който се разстилаше пред тях на десния бряг. Викингите си глътнаха езика при тази гледка — градът бе толкова голям, че от реката не виждаха края му. Свещениците ги осведомиха, че по изчисления в него били настанени над тридесет хиляди души. Много от скандинавците не можеха да си представят от какво живеят толкова много хора, събрани на едно място, без да имат ниви или добитък. По-мъдрите обаче знаеха, че тия градски жители са лоши и коварни и добре знаят как да се изхранват на гърба на честните селяни, без да докоснат плуг или вършачка. Затова било добре, спореха тези мъже, от време на време някои смели моряци да ги посещават, за да ги освободят от това, което са откраднали от другите. Всички съзерцаваха като омагьосани града, гребейки бавно срещу течението, и си мислеха, че тук наистина трябва да има огромни богатства, за които си струва да се бият.

Но Орм и Едноокия Рап казаха, че са виждали и по-големи градове, че това е село в сравнение с Кордова.

Гребяха към огромния мост, построен от исполински трупи — толкова висок, че под него можеха да минат и най-големите кораби, стига да свалят мачтите си. Много народ се стече да ги гледа; между тях и доста въоръжени мъже, които крещяха с пълно гърло нещо за езичници и дяволи, но щом чуха как епископите им викат със звучен глас, че всичко е наред и че е сключен мир с морските нашественици, те избухнаха в радостни възгласи. Щом корабите приближиха, на моста се струпа тълпа от хора, които искаха да ги видят отблизо. Моряците съзряха сред тях няколко хубави млади жени и ентусиазирано започнаха да им подвикват по-бързо да слязат долу; обещаваха им, че на борда щели да намерят красиви подаръци, сребро, много забавления и смели мъже, както и достатъчно свещеници, които да им простят греховете по най-християнски начин. Една-две кокетно се разкиснаха и отвърнаха, че точно това смятали да направят, но разстоянието било прекалено голямо, за да скочат; а в този момент разярените им роднини ги сграбчиха за косата и съответно им обещаха, че пръчката ще играе на голо, задето разменят такива неприлични забележки с езичниците.

Брат Вилибалд тъжно поклати глава и каза, че в днешно време младежта, дори в християнските общности, създава много проблеми. В този момент минаваха под моста. Рап, застанал на кормилното гребло, направи същия жест и мрачно промърмори, че където и да се намират, жените винаги дърдорят глупости.

— Трябваше да си затварят устата и веднага да скочат, както им беше казано.

Вече наближаваха Уестминстър; зад дърветата се извисяваха високите му кули. Епископите отново облякоха великолепните си одежди, а придружителите им монотонно запяха старинен химн — същият, който свети Колумбанус[1] обичал да пее, когато кръщавал езичниците:

Виж войнството,

спечелено от тъмнината.

— Не ги отхвърляй, Господи!

Доскоро те тънеха безпомощни

в опасните води на вечния потоп

от грешници. Към кръста,

озарил света със светлина,

отправят взор и името ти възхваляват

души, били на паша с дявола довчера.

— Не ги отхвърляй. Господи, сега!

Гласовете им се носеха сладко и звънливо над водата в ясната вечер. Щом налучкаха ритъма, гребците нагодиха удара си в такт с него и единодушно решиха, че химнът е много подходящ да се пее по време на гребане.

Когато спряха да пеят, завиха надясно и завързаха кораба на пристана под червените стени на Уестминстър.

[1] Абат и мисионер, роден през 540 г. в Италия. Един от най-влиятелните монаси — мисионери, разпространявали християнството в Европа. — Б. пр. ↑

Трета глава: ЗА ЖЕНИТБА, ПОКРЪСТВАНЕ И ЗА СРЕБРОТО НА КРАЛ ЕТЕЛРЕД

Крал Етелред Безгласния си седеше нещастен в Уестминстър, заобиколен от доста гласовити съветници, и чакаше да чуе резултата от преговорите със скандинавците. Бе събрал около себе си всичките си воини отчасти за да осигури защита за собствената си особа в тия опасни времена, отчасти за да държи под око лондончани, които бяха понадигнали глас след поражението при Молдън. При него беше и архиепископът, за да му помага и да го успокоява, но бе успял да постигне съвсем малко в това отношение. След заминаването на пратениците притеснението на краля бе нараснало толкова много, че изцяло се бе отказал от лова и бе загубил интерес към литургиите и жените. По-голямата част от времето си прекарваше в биене на мухи — занимание, в което беше невероятно сръчен.

Но щом чу, че пратениците са се върнали и са сключили мир с нашествениците, той излезе от меланхолията си; а когато му казаха, че вождовете и екипажите им са дошли заедно с тях, за да се покръстят, въодушевлението му нямаше граници. Незабавно заповяда да забият всички камбани в града и чужденците да бъдат забавлявани по царски.

Като разбра, че викингите наброяват два пълни корабни екипажа, отново се постресна — не можеше да реши дали да приеме този факт като чудесна вест или като бедствие. Упорито зачеса брадата си и поиска мнението на свещениците, придворните и дворцовите си сановници. Накрая решиха да позволят на викингите да лагеруват в околностите на града, но да не ги пускат вътре, а охраната на градските стени да се подсили. Във всички църкви щяха да обявят, че тълпите от езичници са се стекли в Лондон, защото търсят кръщение и напътствия за душата, та щом чуят това, жителите му да възхвалят бога и краля и да им благодарят, че са предизвикали подобно чудо. Кралят каза, че на следващата сутрин, след като е имал няколко часа да си почине и се отпусне от напрежението през последните две седмици, ще изслушат посланиците; те могат да доведат със себе си и вождовете, които искат да покръстят.

Скандинавците продължиха към мястото, отредено им за лагеруване, а дворцовите служители се разтичаха да им осигурят всичко, от което биха имали нужда — приеха ги като кралски гости. Скоро из въздуха се разнесе пращенето на огромни огньове н мученето на добитък, който са повели на заколение. Най-много се харчеха белият хляб, мазното сирене, медът, яйченият сладкиш, прясното свинско и хубавата бира, предназначена единствено за крале и епископи. Хората на Орм бяха по-шумни и по-капризни в изискванията си от екипажа на Гудмунд — смятаха, че щом ще ги покръстват, имат право на най-доброто.

Но мисълта на Орм бе насочена към нещо много по-важно от стомасите на моряците му; той жадуваше да посети друга част от града с брат Вилибалд, когото не изпускаше от очи. Беше се разболял от безпокойство да не би нещо лошо да се е случило на Юлва. Още не можеше да повярва, че ще я намери жива и здрава въпреки уверенията на свещеника. Беше сигурен, че е дала другиму дума или е избягала, че е била отвлечена, или пък че кралят, за който се говореше, че бил голям любител на жените, е забелязал красотата й и я е взел за наложница.

Безпрепятствено минаха през градските порти — пазачите не смееха да препречат пътя на един чужденец, придружен от свещеник. Брат Вилибалд го поведе към обширното абатство, където, като гост на абата, живееше епископ Попо. Той току-що се беше върнал от вечерна молитва. Изглеждаше по-стар и по-слаб, отколкото Орм си го спомняше от последната им среща в двореца на крал Харалд; но щом съзря брат Вилибалд, лицето му засия.

— Хвала на господа, че се завърна жив и здрав — рече той. — Нямаше те дълго време и бях започнал да се страхувам да не би да ти се е случило нещо лошо по пътя. За много неща имам да те питам. Но кой е този мъж, който си довел със себе си?

— Седяхме на една и съща маса в салона на крал Харалд вечерта, когато ти разказа историята за кралския син, когото обесили за косата — обясни Орм. — Но тогава там имаше толкова много хора и междувременно се случиха доста неща. Казвам се Орм Тостесон и пристигнах в тая страна със собствения си кораб заедно с флотата на Торкел Високия. А тази вечер дойдох тук, за да се покръстя и да прибера любимата си.

— Преди е бил последовател на Мохамед — нетърпеливо се намеси брат Вилибалд, — но сега желае да се откаже от съюза си с дявола. Това е човекът, когото излекувах след миналогодишното коледно празненство при крал Харалд — когато се биха в салона пред пияните крале. Той и другарят му бяха заплашили брат Матиас с Копие, защото се опитал да им проповядва християнското учение. Но сега иска да се покръсти.

— В името на Отца, Сина и Светия дух! — възкликна разтревожен епископът. — Наистина ли е служил на Мохамед?

— Лондонският епископ го пречисти и поръси със светена вода — успокои го малкият свещеник. — Той е сигурен, че злите духове са го напуснали.

— Дошъл съм да взема Юлва, дъщерята на крал Харалд — нетърпеливо се обади Орм. — И кралят, пък и самата тя ми бяха дали обещание за женитба.

— А владетелят умря и остави езичниците в Дания да воюват помежду си — рече малкият свещеник.

— Свети отче — промълви Орм, — много бих искал да я видя веднага.

— Този въпрос не може да се уреди така лесно — каза епископът и ги покани да седнат.

— Заради нея е дошъл в Лондон да се покръсти заедно с целия си екипаж — обясни брат Вилибалд.

— И е служил на Мохамед — възкликна епископът. — Това наистина е чудо невероятно. Господ още ми доставя радостни моменти, макар че е решил да ме остави да прекарам последните си дни в изгнание и да видя как пропада всичко, което съм постигнал през живота си.

Накара прислугата си да донесе бира и заразпитва пришълците за последните новини от Дания и за събитията в Молдън.

Брат Вилибалд подхвана да разказва надълго и нашироко, а Орм въпреки нетърпението си го допълваше с всяка подробност, която можеше да се сети. Епископът беше почтен и благ човек и не му даваше сърце да го лиши от сведенията, които очакваше с нетърпение.

След като му разказаха всичко, което знаеха, той се обърна към Орм и каза:

— И така, сега си дошъл да ми отнемеш Юлва, моята кръщелница? Не е малка дързост да се домогваш до ръката на една кралска дъщеря. Но вече съм се уверил какви са чувствата й по този въпрос; а господ ми е свидетел, че тя знае какво иска.

Поклати глава и се усмихна безмълвно.

— Може да накара един стар човек, какъвто съм аз, поел грижата за нея, да побърза да се скрие в гроба — продължи той. — И ако ти си в състояние да я овладееш, сигурно си по-мъдър от мен или пък от крал Харалд. Но неведоми са пътищата на бога, нашия повелител; затова, след като се покръстиш, няма да ти преча. Наистина голямо бреме ще падне от плещите ми, когато се ожени.

— Прекалено дълго бяхме разделени, тя и аз — рече Орм. — Недей повече да я държиш далеч от мен.

Епископът колебливо потри носа си и отбеляза, че подобно нетърпение у един млад мъж е напълно обяснимо, но вече е късно и сигурно ще направят по-добре, ако отложат срещата за след покръстването, Но накрая се остави да го убедят, повика един от дяконите си, накара го да събуди четирима негови служители и заедно с тях да отиде при лейди Ерментруд, да я поздрави от негово име и да я помоли въпреки късния час да им позволи да заведат дъщерята на крал Харалд при него.

— Направих всичко възможно да я държа далеч от мъжките погледи — добави той, след като дяконът излезе. — Налагаше се, за момиче с нейната хубост, което се намира на такова място — сега кралят, целият му двор и войниците му се установиха тук. Настанил съм я при монахините на светата кралица Берта, съвсем наблизо до нашето абатство. Оказа се гост, който създава доста неприятности, въпреки че монахините я приеха много топло. На два пъти се опита да избяга, защото, както твърдеше, този живот я отегчавал; а веднъж, неотдавна, разпали страстите на двама млади мъже от добри семейства, които я зърнали в градината на монахините и някак си успели да разменят няколко думи с нея през стената. Така силно им въздействувала, че рано една сутрин те се покатерили по стената и влезли в двора на абатството, придружени от прислужници и верни хора, и се били с мечове посред цветните лехи на монахините, за да решат кой от тях има право да я ухажва. Сражавали се толкова ожесточено, че накрая трябвало и двамата да ги изнесат на ръце, облени в кръв; а тя си седяла на прозореца, смеела се и се забавлявала. Подобно държание в един манастир е неприлично — може да зарази набожните сестри и много да им навреди. Макар че според мен поведението й да се дължи не на лоши намерения, а просто на безразсъдство.

— И двамата ли умряха? — запита Орм.

— Не — отговори епископът. — Оправиха се, въпреки че раните им бяха много тежки. Аз самият също се молих за тях. По това време бях болен и изтощен, отговорността за нея беше бреме за мен. Отправих й най-строго предупреждение и я помолих да приеме ръката на единия от тях — бяха се били заради нея и имаха благородно потекло. Уверих я, че ще умра с чиста съвест, ако преди това я видя омъжена. Но щом чу това, тя изпадна в бяс и заяви, че след като ни един от тях не бил убит, дуелът явно не бил много сериозен и че не иска да ги споменавам повече. Каза, че предпочита мъж, чиито врагове няма да имат нужда нито от молитви, нито от превръзки след подобен бой. Тогава за пръв път чух да споменава името ти.

Епископът се усмихна благосклонно на Орм и го подкани да не забравя бирата си.

— Имах и други грижи покрай тая история — продължи той. — Абатисата, благочестивата лейди Ерментруд, бе решила да я наложи с пръчки на голо, защото бе предизвикала тези мъже на дуел; но тъй като бедната ми кръщелница е само гостенка на метоха и освен това с кралска дъщеря, успях да я разубедя да не взема такива крайни мерки. Не беше лесно. По принцип абатисите не обичат да се вслушват в ничии съвети и нямат доверие на мъжкия ум, дори когато става дума за епископи. Но накрая смекчи наказанието си до три дни пост и молитви и слава богу, че го стори. Вярно е, благочестивата лейди Ерментруд е жена с желязна воля и притежава не по-слабо тяло — необичайно широка е в бедрата, но само бог може със сигурност да каже чия кожа щеше повече да пари, ако се беше опитала да наложи с камшика дъщерята на крал Харалд. Много вероятно е бедната ми кръщелница да бе надделяла и тогава щеше още повече да изпадне в немилост.

— Още при първата ни среща ми стана ясно, че никога не са я били — рече Орм, — макар че не се съмнявам, често си го е заслужавала. Но колкото повече я виждах, толкова по-малко ме вълнуваше този въпрос; мисля, че ще мога да се справям с нея дори понякога да проявява упорство.

— Мъдрият крал Соломон е казал — обади се епископът, — че красивата жена, на която й липсва покорство, е като свиня със златен пръстен в зурлата. Нищо чудно да е вярно, крал Соломон е разбирал от жени; и понякога, когато Юлва ми е създавала безпокойства с държанието си, с тъга съм си спомнял тези негови думи. От друга страна, често съм се улавял, че ми е трудно да й се сърдя. Най-удобно ми е да смятам, че поведението й е просто проява на младежка буйност и необузданост. Да се надяваме, че, както твърдиш, ще съумееш да я озаптиш дори когато ти стане жена, без да прибягваш до телесно наказание.

— Има още нещо, за което трябва да помислим — обади се брат Вилибалд. — Забелязал съм, че жените стават по-сговорчиви, след като родят три-четири деца. Чувал съм женени мъже да твърдят, че ако господ не бил наредил така нещата, бракът щял наистина да е непоносим.

Орм и епископът също се съгласиха с това наблюдение. После чуха отвън приближаващи стъпки и в стаята влезе Юлва. Беше тъмно, още не бяха запалили лампите; но тя веднага позна Орм и с вик се хвърли към него. Епископът скочи с необичайна за годините си пъргавина и застана помежду им с широко разперени ръце.

— Не така, не така — настойчиво извика той. — За бога, успокой се, мило дете. Недей да се прегръщаш с него тъй неприлично пред очите на божи служители и зад свещените стени на абатството. Освен това той още не е покръстен. Забрави ли това?

Юлва се опита да избута епископа настрани, но той смело й устояваше, а брат Вилибалд му се притече на помощ и я сграбчи за ръката. Тя престана да се съпротивява и щастливо се усмихна на Орм през рамото на епископа.

— Орм — рече тя, — видях как корабите пристигат по реката и разбрах, че на борда им има мъже от Дания. После до кормчията на един от тях зърнах червена брада и се разплаках — приличаше на теб, но знаех, че е невъзможно да си ти. А старата не ме пусна да дойда и да видя.

Отпусна глава на рамото на епископа, разтърсвана от ридания.

Орм се приближи и погали косата й; но не знаеше какво да каже, не разбираше нищо от женски сълзи.

— Ако искаш, ще я наложа тая старица — промълви той, — само ми обещай да не си тъжна.

Епископът се опитваше да го отблъсне и да убеди Юлва да седне, като й говореше успокоително:

— Мило дете, не плачи! Прекара доста време в чужда земя сред непознати хора, но господ се смили над теб. Сега седни на тази пейка, ще пийнеш малко греяно вино с мед. Брат Вилибалд веднага ще отиде да го приготви, ще му сложи много мед; ще запалим още ярка светлина. Ще опиташ и едни странни ядки от южните земи, наречени бадеми, които ми подари моят добър събрат, абатът. Яж от тях колкото желаеш.

Юлва седна, закри лицето си с ръка и избухна в звънлив и жизнерадостен смях.

— И той е глупав като теб, Орм, макар че е най-добрият божи служител, когото съм срещала. Мисли, че съм нещастна и може да ме успокои с ядки. Дори в неговото царство небесно няма да се намери толкова щастлив човек, колкото съм аз в момента.

Донесоха ярко искрящи восъчни свещи, а след това влезе брат Вилибалд с греяното вино.

Наля го в чаша от зелено стъкло и обяви, че трябва да се пие незабавно, за да могат напълно да се усетят силата н аромата му; никой не посмя да му противоречи.

Ярък блясък притежават свещите запалени,

римското стъкло, доброто, без корист

направено от божи хора,

но са с блясък по-сияен на

девойката очите, когато ридае.

— Това е първият стих — добави той, — който излиза от устата ми от доста време насам.

— Ако бях поетеса — рече Юлва, — с удоволствие бих съчинила някакъв стих, за да обезсмъртя този момент. Но, уви, не умея. Знам със сигурност, защото се опитвах да измислям остри рими за старата абатиса през цялото време, докато бях наказана с пост и молитви. Не успях, въпреки че баща ми няколко пъти се опитва да ме научи на това изкуство, когато бе в приветливо настроение. Самият той не можеше да съчинява стихове, но знаеше как трябва да се прави това. По-тежко наказание за мен беше, че не успях да измисля дори един стих, с който да отмъстя на старата вещица, задето ме затвори там. Но вече е все едно, няма да ми заповядват разни старици.

— В никакъв случай! — потвърди Орм.

Искаше още много неща да научи от нея; заедно с епископа тя му разказа всичко, което се беше случило до последния им ден в Дания, за това как бяха избягали от крал Свен.

— Но трябва да ти призная нещо — добави Юлва. — Малко преди крал Свен да ни превземе, когато не бях сигурна дали ще успея да се измъкна, скрих огърлицата — не исках да попадне в неговите ръце. И нямах време да отида да си я взема, преди да се качим на кораба. Знам, че тази вест ще те натъжи, Орм, но не можах да измисля какво друго мога да направя.

— Предпочитам да имам теб, отколкото огърлицата — отвърна той. — Но тя е украшение, достойно за крале, и боя се, че ти повече от мен ще почувствуваш липсата й. Къде я скри?

— Това поне мога да ти кажа. Не мисля, че някой от присъствуващите ще издаде тайната. Мястото е близо до големия портал на двореца. От дясната страна на пътечката под моста има малко възвишение, обрасло с пирен и хвойна. Там в шубраците се крият три големи камъка. Двата са доста масивни, потънали дълбоко в земята, и почти не се виждат, а третият е легнал върху тях. Не е толкова тежък, та успях някак си да го повдигна. Завих огърлицата първо в парче плат, после в една кожа и я пъхнах под камъка. Беше ми много мъчно, че трябва да я оставя там — бе единственият ми спомен от теб. Но надявам се, още си стои непокътната, на по-сигурно място е, отколкото ако я бях взела със себе си в тая чужда земя. Никой не приближава до това кътче, дори и добитъкът.

— Знам ги тия камъни — обади се брат Вилибалд. — Там събирах дива мащерка и бял смин, с който се лекуват стомашни киселини.

— Може би сме имали късмет, че си я скрила извън крепостните стени — рече Орм, — но се боя, че ще е много трудно да си я вземем — прекалено близо е до леговището на вълка.

На Юлва й олекна, като освободи съзнанието си от мисълта, която я измъчваше. Обгърна с ръка шията на епископа, пъхна няколко бадема в устата му и го замоли веднага да ги благослови и да ги венчае. Но той така се ужаси от това предложение, че се задави с един бадем и уплашено замаха с ръце.

— И аз мисля като нея — обади се Орм. Сам господ ни помогна да се срещнем отново, нямаме никакво намерение пак да се разделим.

— Не знаете какво говорите — запротестира епископът. — Такива мисли са изкушения на дявола.

— Няма да се върна при оная старица — отсече Юлва, — а тук не мога да остана. При всички случаи ще тръгна с Орм и ще е по-добре, ако първо ни венчаеш.

— Но той още не е покръстен! — отчаяно извика епископът. — Мило дете, как мога да те венчая за езичник? Скандално е да гледаш младо момиче, което не може да овладее страстта си. Никога ли не са те учили па благоприличие?

— Не — отвърна Юлва без колебание. — Баща ми ме научи на много неща, но малко знаеше за благоприличието. Не разбирам какво лошо има в това, че искам да се омъжа.

Орм извади от колана си шест марки злато, остатък от неголямото богатство, натрупано в Андалусия, и ги постави на масата пред духовника.

— Ще платя на един епископ, за да ме покръсти — каза той, — и не съм толкова беден, че да не мога да си позволя да платя на друг, за да ме венчае. Ако се застъпиш за мен пред Бога и купиш с тези пари свещи за църквата му, не мисля, че ще има нещо против първо да се оженя, а след това да се покръстя.

— Във вените му тече кръвта на Широката прегръдка — гордо рече Юлва. — Но щом имаш някакви угризения да венчаеш непокръстен мъж, защо сам не направиш това сега на място? Накарай слугите си да донесат вода и го напръскай, както правеше с болните в Дания. Какво значение има, ако после се покръсти пак с останалите пред краля? При всички положения два пъти ще бъде по-добре от веднъж.

— Не трябва да се злоупотребява със светото причастие — укорително рече епископът, — а не съм убеден, че той е готов да го получи.

— Готов е — намеси се брат Вилибалд. — А можеш и да му дадеш само временно покръстване, макар че напоследък тази церемония се изпълнява рядко. В реда на нещата е една християнка да се омъжи за човек, който е покръстен само временно.

Орм и Юлва погледнаха с възхищение към брат Вилибалд, а епископът сключи длани и лицето му сякаш се проясни.

— Старостта е отслабила паметта ми — рече той. — Или пък е от хубавото вино, макар че по принцип ми оказва положително въздействие. В древността много често се е случвало временно да се покръстват хора, които все още не желаят да се посветят на християнството, но почитат неговия бог. Какъв късмет, че брат Вилибалд е с нас, за да ни напомни за тези неща.

— От известно време насам доста съм се привързал към него, а сега той още повече спечели обичта ми. Щастието ми се усмихна от момента, в който го срещнах след двубоя.

Епископът веднага изпрати човек да извика абата и двамата негови каноници. Те с удоволствие дойдоха да му помогнат при церемонията, а също и да видят чуждоземния вожд. Епископът облече одеждите си, потопи ръка в светената вода и прекръсти Орм, докосвайки челото, гърдите и дланите му, като в същото време произнасяше благословията си.

— Сигурно свиквам — рече Орм, след като епископът свърши. — Сега това ме плаши много по-малко, отколкото когато твоят събрат ме поръси с клончето.

Всички духовници бяха на мнение, че един неверник не може да се венчае в параклиса на абатството, но че церемонията може да се извърши в стаята на епископа. Накараха Орм и Юлва да коленичат пред него върху двете раса, които им донесоха.

— Не мисля, че тази поза е привична за теб — отбеляза Юлва.

— Прекарал съм повече време на колене от кой да е друг — отговори Орм. — Това беше н периода, когато служех на Мохамед. Добре поне, че сега не е нужно да удрям чело в пода!

Двамата кимнаха в знак на съгласие, когато епископът стигна до тази част от службата, в която ги призоваваше да се множат и да живеят в мир до края на живота си. Но когато нареди на Юлва да се подчинява във всичко на съпруга си, размениха пълни със съмнение погледи.

— Ще се постарая — рече Юлва..

— В началото ще й бъде трудно — обясни Орм. — Не е свикнала на подчинение. Ще й напомням тези твои думи, ако в някои моменти ги забрави.

Когато церемонията приключи и всички божи служители им пожелаха щастие и много деца. епископът се притесни къде да прекарат първата си брачна нощ. В абатството нямаше свободна стая, нито пък в прикрепените към него постройки; не можеше да се сети и за такова място в града, където да намерят подслон.

— Ще ида с Орм — доволно рече Юлва. — Каквото е добро за него, е добро и за мен.

— Не можеш да легнеш с него край лагерните огньове заедно с останалите мъже — разтревожено възкликна епископът.

Но Орм се обади:

Този наследник на морета

и пътешественик тъй смел,

десетки пъти преоравал водата

— нива без предел, сега избра

за брачно ложе на булка

с кралско потекло

едно и от диван със слама

по-привлекателно легло.

Брат Вилибалд ги придружи до градските порти, за да се увери, че пазачите ще ги пуснат през задната врата на крепостта. Там се разделиха, те му благодариха горещо и се отправиха към пристана, където се намираха корабите. Рап бе оставил на борда двама моряци, които да го пазят от крадци. Видели се без надзор, те се бяха напили и хъркането им се чуваше отдалеч. Орм ги разтърси, събуди ги и ги накара да му помогнат да изтегли кораба в средната, дълбока част на реката. Въпреки че бяха още зашеметени от алкохола, накрая успяха да сторят това. После пуснаха котва и корабът остана там, полюшван от течението.

— Вече нямам нужда от вас — каза им Орм.

— Как да стигнем до брега? — попитаха те.

— Един смелчага няма да се затрудни да преплува това разстояние — отвърна той.

Двамата се оплакаха, че са пияни и водата е студена,

— Не съм в настроение да чакам — каза Орм, сграбчи единия за врата и за колана и го хвърли в реката с главата надолу. Другият моментално го последва, без да вдига много шум. Ехото повтаряше в тъмнината кихането и кашлянето им, докато с плисък се придвижваха към брега.

— Надявам се, че сега никой няма да ни безпокои — каза Орм.

— Не бих се оплакала от такова брачно ложе — рече Юлва.

Не затвориха очи до късно тази нощ; накрая заспаха дълбоко.

Крал Етелред беше в чудесно настроение, когато на следващия ден пратениците му се представиха с Гудмунд и Орм. Първо той ги приветствува топло с добре дошли, след това похвали водачите за ентусиазма им да се покръстят и ги попита дали са доволни от престоя си в Уестминстър. Гудмунд беше прекарал нощта в пиянство и последиците от него все още затрудняваха говора му; затова той и Орм честно можеха да отговорят, че са доволни.

Епископът започна да разказва за резултатите от мисията си и да обяснява подробно споразумението, което бяха постигнали с викингите, а присъствуващите го слушаха внимателно. Кралят седеше на трона си под един балдахин, с корона на главата и скиптър в ръка. Орм си помисли, че е съвсем различен от Алмансур и крал Харалд. Беше висок, с величествен вид, загърнат в кадифено наметало; лицето му беше бледо, с големи очи и редки кафяви вежди.

Когато епископите споменаха какво количество сребро са обещали на викингите, крал Етелред удари силно със скиптъра по облегалката на трона, а присъствуващите в залата скочиха на крака.

— Виж — възкликна той и се обърна към архиепископа, който седеше до него на един нисък стол. — Четири мухи с един замах. А с такъв удар бих могъл и повече.

Архиепископът отбеляза, че не вярва в света да има много крале, способни на такова нещо, че това е свидетелство за неговата сръчност и невероятния му късмет.

Кралят закима с удоволствие; след това пратениците продължиха да разказват и всички отново насочиха вниманието си към тях.

Когато най-после свършиха, кралят им благодари, похвали мъдростта и старанието им. Попита архиепископа каква ли ще бъде реакцията на народа, когато чуе споразумението. Той отговори, че споменатата от епископите сума наистина ще бъде тежко бреме за страната, но безспорно това е най-добрият изход от затрудненото положение; при което кралят се съгласи, кимайки с глава.

— Освен това е хубаво — продължи архиепископът, — радостно за всички християни и голямо удоволствие за Господ-бог, нашия господар, че благочестивите ни пратеници са успели да спечелят тези големи военни предводители и много, от техните последователи за армията на Христа. Да не забравяме и да се радваме на това.

— Разбира се — рече кралят.

Епископът на Лондон прошепна на Гудмунд, че сега е негов ред да говори, и той с ентусиазъм пристъпи напред. Благодари на краля за проявените гостоприемство и щедрост и му съобщи, че отсега нататък неговата слава ще стигне чак до най-отдалечените селца на Източен Гутеланд, ако не и по-далеч. Но, продължи той, има нещо, което с нетърпение чака да узнае — по-точно кога ще държи среброто в своите ръце.

Кралят го разгледа внимателно, докато говореше, и след като свърши, го попита какъв е този белег на лицето му.

Гудмунд отвърна, че е от рана, получена веднъж, когато доста безразсъдно нападнал една мечка и я оставил да счупи забитото в гърдите й копие; след което тя започнала да го тъпче с лапите си. Накрая все пак успял да я убие с брадвата.

Лицето на крал Етелред се сви от съчувствие, когато слушаше разказа за този нещастен инцидент.

— По нашите земи няма мечки — каза той. — Но брат ми, франкският крал Хуго, наскоро ми изпрати две; те могат да танцуват и ни доставят голямо удоволствие. Бих искал да ти ги покажа, но бедата е, че най-добрият ми укротител тръгна с Бюрхтнот и беше убит в битката с вас. Много ми липсва — когато някой друг ги кара да танцуват, те се движат съвсем тромаво или пък изобщо не помръдват.

Гудмунд се съгласи, че това е голямо нещастие.

— Но всеки си има свои грижи — добави той, — а нашата е: кога ще си вземем среброто.

Крал Етелред се почеса по брадата и погледна към архиепископа.

— Поискахте доста голяма сума — рече духовникът. — Дори крал Етелред няма в хазната си толкова сребро. Ще трябва да изпратим хора по цялата страна, за да съберат остатъка. Това може да отнеме два, а може би три месеца.

Гудмунд поклати глава.

— Сега трябва да ми помогнеш, скониецо — обърна се той към Орм. — Не можем да чакаме толкова дълго; но от приказки гърлото ми пресъхна.

Орм излезе напред и каза, че е млад и неопитен, за да говори пред такъв монарх и мъдрата му свита, но ще обясни нещата колкото може по-добре.

— Не е много лесно — продължи той — да накараш войниците и техните водачи да чакат толкова дълго нещо, което им е обещано. Те са мъже, които лесно сменят настроението си и не са склонни към смирение. Понякога се случва да се отегчат от чакане, особено когато са още сгорещени от победата и знаят, че накъдето и да се обърнат, са заобиколени от богата плячка, която само чака да я приберат. Ето, Гудмунд, когото виждате тук, е благ и весел човек, ако е доволен и нещата вървят добре, но когато се разсърди, и най-смелите водачи от Източно море треперят, щом ги приближи; ни мъж, ни мечка може да устои на яростта му. А сред хората му има и берсерки, които са не по-малко страшни от него.

Присъствуващите погледнаха към Гудмунд, а той се изчерви и си прочисти гърлото. Орм продължи:

— Торкел и Иостейн съвсем не са по-различни, а привържениците им не внушават по-малко страх от хората на Гудмунд. Затова предлагам да ни изплатите веднага половината сума. Така ще можем да чакаме по-търпеливо, докато съберете остатъка.

Кралят кимна, погледна към архиепископа и кимна отново.

— И тъй като Господ-бог и ти, крал Етелред — продължи Орм, — толкова се радвате, че мнозина от нас са дошли в Уестминстър да приемат християнството, ще постъпите най-добре, ако дадете на всички новопокръстени дела им тук, на място. Така техните другари може да поразмислят дали няма да е от полза за душите им, ако и те станат християни.

Гудмунд гръмко обяви, че тези думи изразяват съвсем точно и собственото му мнение по въпроса.

— Ако постъпите така — добави той, — ви обещавам, че всички мои привърженици, настанени на лагер в покрайнините на града, ще се покръстят заедно с мен.

Архиепископът отбеляза, че това е важна новина и веднага ще изпрати опитни наставници, които да ги подготвят за новата вяра. Споразумяха се, че всички викинги, пристигнали в Лондон, ще получат своя дял сребро веднага след церемонията, а на армията в Молдън незабавно ще изпратят една трета, като остатъкът й се изплати след шест седмици.

Гудмунд горещо благодари на Орм за помощта, след като съветът приключи и всички напуснаха залата.

— Не съм чувал по-мъдри думи от устата на толкова млад мъж — рече той. — Очевидно си роден за вожд. За мен е много важно да взема среброто си сега, защото имам чувството, че тези, които трябва да чакат, ще се натъкнат на доста трудности, докато си получат остатъка. Няма да останеш невъзнаграден за услугата; щом получа дела си, ще има пет марки и за теб.

— Забелязал съм — отвърна Орм, — че независимо от мъдростта си в някои отношения си невероятно скромен човек. Ако беше просто обикновен, незначителен вожд, с пет-шест кораба и съвсем неизвестно име, сумата пет марки би могла да се сметне като подходящо възнаграждение за извършената услуга. Но славата ти се носи далеч зад границите на Швеция, не ти подхожда да ми предлагаш такава мизерна отплата, а и не би ми подхождало да я приема. Доброто ти име ще пострада, ако това се разчуе.

— Възможно е да си прав — колебливо отвърна Гудмунд. — Колко би дал, ако беше на мое място?

— Познавам хора, които биха предложили петнадесет марки за подобно нещо — отговори Орм. — Стюрбьорн не би дал по-малко; Торкел би дал дванадесет. От друга страна, има хора, които не биха отделили нищо. Но не желая да влияя върху решението ти; каквото и да отсъдиш, ще си останем добри приятели.

— Човек трудно може да прецени точно доколко е прочут — разтревожено каза Гудмунд и си тръгна, потънал в изчисления.

Следващата неделя покръстиха всички в голямата църква. Повечето свещеници държаха церемонията да се състои в реката, както е бил обичаят в миналото, при покръстването на езичниците в Лондон; но Гудмунд и Орм категорично заявиха, че те няма да позволят да ги потопят в реката. Двамата водачи вървяха начело на процесията, гологлави, в дълги бели наметки, на които отпред бе зашит червен кръст. Хората им ги следваха и повечето от тях, за които одеждите бяха стигнали, бяха докарани по същия начин.

Всички носеха оръжие; Орм и Гудмунд бяха обяснили, че викингите не обичат да се разделят с мечовете, си, още повече, че сега се намираха в чужда земя. Сам кралят пееше в хора и църквата беше препълнена. Сред присъствуващите бе и Юлва. На Орм не му се щеше тя да се показва на публично място, сега му се виждаше по-красива от всякога и се страхуваше да не би някой да я открадне. Но тя настоя да дойде в църквата, защото, както сама каза, била любопитна да види дали Орм ще запази благоприличие, когато студената вода започне да се стича по врата му. Седеше до брат Вилибалд, който не я изпускаше от очи; той я спря, когато бе готова да се изсмее на белите наметки. Епископ Попо също беше там и помагаше при обреда, въпреки че се чувствуваше съвсем отпаднал. Той лично покръсти Орм, а лондонският епископ — Гудмунд; после церемонията поеха шестима свещеници и възможно най-експедитивно покръстиха останалите викинги.

След като всичко приключи, кралят прие Гудмунд и Орм насаме. Даде на всеки по един златен пръстен и им пожела Господ да благославя всичките им бъдещи начинания. Каза също, че се надява някой ден да го посетят и да видят мечките му, които вече отбелязвали забележим напредък в танците.

На следващия ден кралските писари и ковчежници изплатиха в сребро дела на всички покръстени и това им достави голяма радост. Хората на Орм сякаш бяха по-въздържани, защото всеки трябваше да даде по пени на водача си; но никой не избра по-евтиния начин — да го предизвика на двубой.

— С пожертвованията ще построя църква в Сконе — рече Орм, прибирайки парите на безопасно място в ковчежето си.

После отдели петнадесет марки в една кесия и я занесе на лондонския епископ, а в замяна той произнесе за него специална благословия. По-късно този следобед Гудмунд се качи на кораба си със същата кесия в ръка, много пиян, но във великолепно настроение, Каза, че целият му дял е вече отброен и прибран и че, общо взето, този ден са свършили чудесна работа.

— Размислих върху думите ти от миналия ден — продължи той — и дойдох до заключението, че си прав, като твърдиш, че пет марки награда за услугата, която ми направи, са нищожна сума за човек с моята репутация. Ето, вземи петнадесет. Сега, след като Стюрбьорн умря, не мисля, че падам по-долу от него.

Орм отговори, че не е очаквал подобна щедрост; но ще приеме подаръка, защото идва от ръката на такъв велик мъж. Даде на Гудмунд в замяна андалуския си щит, същия, с който се беше бил със Сигтриг в салона на крал Харалд.

Юлва изрази радостта си, че Орм го бива да събира сребро, тъй като самата тя не блести с подобни способности, а смята, че през следващите години сигурно ще хранят доста гърла.

Вечерта Орм и Юлва посетиха епископ Попо и се сбогуваха с него; бяха нетърпеливи да отплават за дома. Юлва се разплака, беше й трудно да се раздели с епископа, когото наричаше втори баща; неговите очи също се напълниха със сълзи.

— Ако не бях толкова отпаднал — каза той, — бих дошъл с вас. Мисля, че дори и сега бих могъл да свърша нещо полезно в Сконе, колкото и да съм стар. Но бедните ми кокали не могат вече да издържат на трудностите.

— В лицето на Вилибалд имаш чудесен помощник — рече Орм. — И двамата с Юлва ценим компанията му. Може той да дойде с нас, щом ти не си в състояние, за да подкрепя вярата ни и да убеждава другите да направят същото, макар да се боя, че не е особено привързан към нас, скандинавците.

Епископът потвърди, че брат Вилибалд е много мъдър и невероятно ревностен свещеник.

— Не познавам друг, който така успешно да покръства езичниците — продължи той, — макар понякога във фанатичния си ентусиазъм да не е склонен да проявява милосърдие към греховете и слабостите на другите. Според мен е най-добре да. го попитаме какво самият той мисли по въпроса; не бих искал да изпратя някого с вас против волята му.

Повикаха брат Вилибалд и епископът му съобщи за намеренията си. С тъжен глас Вилибалд попита кога възнамеряват да отплават. Орм отвърна, че искат това да стане на следващата сутрин, ако вятърът се задържи попътен.

Брат Вилибалд мрачно поклати глава. — Не е много любезно да ми оставите толкова малко време да се приготвя — промълви той, — Трябва да взема със себе си много балсами и лекарства, щом заминавам за бреговете на тъмнината и насилието. Но с помощта на добрия Господ-бог и ако побързам, ще съм готов навреме; не бих искал да се разделя с вас, млади хора.

Четвърта глава: КАК БРАТ ВИЛИБАЛД НАУЧИ КРАЛ СВЕН НА ЕДИН ЦИТАТ ОТ БИБЛИЯТА

Орм помоли Гудмунд да предаде поздрави на Торкел и да му каже, че няма да се върне в армията му, защото иска да отплава за родината. Тази новина натъжи Гудмунд; той се опита да го убеди да промени решението си; но Орм отвърна, че напоследък има добър късмет, а това едва ли ще продължи още дълго.

— Нямам повече работа в тия земи — рече той. — Ако те придружаваше жена като Юлва, би ли я настанил сред войската от безделници, които зяпват с виснали езици, щом видят жена? Мечът ми нито за момент няма да остане в ножницата, а бих искал двамата да живеем в мир. Такова е и нейното желание.

Гудмунд призна, че Юлва е в състояние да съблазни всеки, който я зърне дори за миг, и да го накара да се отклони от правия път. Самият той, ако може, също с удоволствие би тръгнал незабавно за Бравик — чувствува се неспокоен, като носи у себе си толкова много сребро. Но това е невъзможно, трябва да се върне при останалите си воини в Молдън и да предаде на Торкел и Йостейн до какво споразумение са стигнали относно разпределението на откупа.

— Тук разни хитри жени обират хората ми — продължи той. — Като мухи се лепят по тях заради среброто им и щом успеят да ги понапият им го измъкват направо от кесиите и от панталоните. Затова мисля, че ще направя най-добре, ако тръгна с теб днес надолу по реката — стига само да успея да събера навреме екипажа.

Отбиха се при крал Етелред и архиепископа му да се сбогуват и видяха мечките, които изпълняваха невероятен танц на задните си крака. После наредиха да надуят корабните рогове и екипажите заеха местата си на греблата — отначало от умора или от препиване мнозина се движеха непохватно. Все пак се придвижваха бързо по течението на реката и този път наблюдателните кораби не застанаха на пътя им, макар че екипажите си размениха доста язвителни забележки. Нощта прекараха на котва в устието на реката. След това Гудмунд и Орм се разделиха и поеха всеки по своя път.

Юлва понасяше добре пътуването по море, но все пак се надяваше да не продължи дълго — на кораба беше много тясно. Орм я успокояваше, че обикновено в този сезон времето е хубаво и надали ще ги забави.

— Но ще трябва да се отклоним — добави той, — за да посетим един хълм край Йелинге.

Тя не беше убедена, че ще постъпят разумно, ако се опитат да вземат огърлицата сега — никой не знаеше какво е положението в Ютланд, нямаше представа дори кой седи на трона в двореца. Но Орм настояваше, че иска да уреди този въпрос, преди да се завърне в родината.

— Независимо кой владее Йелинге — продължи той, — крал Свен или крал Ерик, малко вероятно е да го заварим у дома по това време, когато всички владетели обичат да воюват. Ще се промъкнем на брега нощем и ако имаме късмет, жив човек няма да разбере, че сме там.

Брат Вилибалд с удоволствие плаваше по море, макар и да бе разочарован, че никой не се разболя. Най-много обичаше да седи до Рап, когато управляваше кормилното гребло, затрупваше го с въпроси за южните земи и за приключенията му там; и макар че викингът не бе особено разговорлив, двамата сякаш се сприятелиха.

Заобиколиха най-северния нос на Ютланд и се насочиха на юг. без да срещнат по пътя си кораби, но след това вятърът се обърна срещу тях и трябваше да гребат усилено; веднъж дори се наложи да се прислонят край брега, за да изчакат бурята да стихне. Пристигнаха при устието на реката, разположена южно от Йелинге, през нощта. Небето вече бе започнало да придобива зеленикавия оттенък на зазоряването, когато най-после Орм закотви кораба на брега недалеч от двореца. Той нареди на брат Вилибалд, Рап и двама добри воини от екипажа да го следват, но накара Юлва да остане. Тя не искаше да му се подчини, но Орм настоя.

— Такива неща ще решавам аз — рече той, — пък каквото ще да става. Брат Вилибалд познава мястото не по-зле от теб; ако срещнем някой и започнем бой, а това е много вероятно, защото вече се развиделява, ще е най-добре да си тук. Няма да се бавим.

От брега се заизкачваха нагоре към двореца, пресичайки полята от южната му страна. Брат Вилибалд тъкмо обясняваше, че почти са стигнали, когато изведнъж откъм моста вляво се чуха трополене и мъжки гласове — към тях идваше стадо добитък, водено от неколцина мъже.

— Най-сигурно ще е да ги убием — каза Рап и приготви копието си.

Но брат Вилибалд сграбчи ръката му и категорично забрани да използува сила срещу хора, които не са му сторили зло. Орм се съгласи и отбеляза, че. няма да стане нужда да проливат кръв, ако побързат.

Хукнаха към възвишението. Краварите се спряха и ги загледаха изненадани.

— Чии хора сте? — викнаха те.

— На крал Харалд — отвърна Орм.

— Малкият свещеник — изкрещя един. — Това е малкият свещеник, дето се грижеше за крал Харалд! Тия хора,са врагове! Тичайте и събудете двореца!

Рап и останалите двама моментално скочиха и се впуснаха след тях, но добитъкът им препречи пътя и краварите взеха голяма преднина. В това време Орм се затича към хълмчето с брат Вилибалд, който веднага му показа мястото при трите камъка, Орм отмести най-горния и под него намериха огърлицата, точно както Юлва я беше оставила.

— Сега трябва да си плюем на петите — рече той и я пъхна в ризата си.

От двореца вече се чуваха глъчка и викове. Когато двамата се върнаха при Рап и хората му, завариха викинга да се тюхка, че не е успял да спре краварите и да предотврати тревогата. В гнева си бе хвърлил копието по един от придружителите си, който сега лежеше пред голямата порта.

— И това не помогна — рече той. — Само загубих едно добро копие.

Бягаха с всички сили към кораба, но скоро чуха зад себе си крясъци и конски тропот. Орм и Рап се обръщаха през рамо, тичайки. Рап имаше много остро зрение, макар да беше само с едно око.

— Каква чест — промърмори Орм. — Самият крал Свен е тръгнал с тях.

— И явно е бързал — добави Рап, — защото не е успял да си сплете брадата.

Брат Вилибалд не бе млад като другите; въпреки това пъргаво тичаше с тях, повдигнал расото си над коленете.

— Сега е моментът — извика Орм. — Прицелете се добре с копията.

И като рече това, спря на място, обърна се и метна копието си към мъжа, който бе начело на преследвачите. Яхнал едър кон, той галопираше точно пред Свен. Като видя летящото копие, дръпна юздите на коня и го изправи на задните му крака, а острието се заби дълбоко в гърдите на животното; то падна и се претърколи напред, смазвайки ездача под себе си. Рап и хората му хвърлиха копията си по крал Свен, но не улучиха; той вече ги настигаше и те нямаха нищо, с което да се защитят.

Брат Вилибалд се наведе, грабна един голям камък и го хвърли с всичка сила.

— Обичай ближния си — промърмори той. Със силен звук камъкът цапардоса крал Свен право в устата. Той се повали върху врата на коня си н със сърцераздирателен вик се свлече на земята.

— Ето какво наричам добър свещеник — каза Рап. Останалите преследвачи се струпаха около мястото, където лежеше кралят, а Орм и хората му стигнаха до кораба живи и здрави, макар и останали без дъх. Още докато газеха навътре в морето, Орм викна на екипажа незабавно да започне да гребе. Изтеглиха ги на борда и вече се бяха отдалечили доста от брега, когато там се показа първият конник. В сивата мрачина на изгрева вятърът отново бе задухал в тяхна посока и използувайки ветрила и гребла, те бързо успяха да излязат в открито море.

Орм даде веригата на Юлва и й разказа какво се бе случило; дори Рап беше по-словоохотлив от обичайно и хвалеше чудесното попадение на малкия свещеник.

— Надявам се, че ударът е бил достатъчно силен — рече Юлва.

— От устата му течеше кръв, когато падна — отговори Рап. — Съвсем ясно я видях.

— Свещенико — възкликна Юлва, — възнамерявам да те целуна заради този удар. Орм се разсмя.

— Ей от това се страхувах най-много — каза той, — че от прекалена благочестивост ще се влюбиш в някой свещеник.

Брат Вилибалд енергично запротестира, че няма никакво желание да го целуват; при все че не изглеждаше съвсем безразличен към похвалите, с които го обсипваха.

— Но крал Свен няма да забрави скоро целувката, която получи — обади се Орм, — и не е от тези, дето оставят такива неща без отмъщение. Щом пристигнем благополучно вкъщи, ще трябва да накарам майка ми да стегне набързо багажа; мисля, че ще е най-безопасно да се оттеглим в горите, където крале не стъпват. И там ще построя църквата си.

Тук ще разкажем и за по-нататъшните приключения на Орм в гористата област, далеч на север до границата; за страстната му вяра в християнството и за големите постижения на брат Вилибалд в покръстването; за пререканията им със смаландците и кръвните вражди между тях; и за това как туровете се завърнаха в страната.

ТРЕТА ЧАСТ
В ГРАНИЧНАТА ОБЛАСТ

Първа глава: КАК ОРМ СИ ПОСТРОИ КЪЩА И ЦЪРКВА И КАКВИ ИМЕНА ДАДОХА НА ЧЕРВЕНОКОСИТЕ МУ ДЪЩЕРИ

Изминаха три години, откакто Орм продаде бащината си къща във Възвишението, за да избяга от гнева на крал Свен, и измина мъчителния преход до граничните области с цялото си домакинство, жена си, майка си, прислугата и дребничкия свещеник; с конете, добитъка и всичкото сребро и ценностите, които бяха успели да натоварят върху животните. Стопанството, което Аса наследи от баща си, се наричаше Грьонинг; но от няколко години насам бе занемарено. Представляваше порутена сграда с надвиснали покриви и тревясали ниви, чиито единствени обитатели бяха престарелият, немощен управител и жена му, заедно с ято измършавели гъски. Орм съвсем не бе ентусиазиран, като видя мястото; смяташе, че не е подходящ дом за мъж с неговото достойнство, а още по-малко за дъщерята на крал Харалд. Аса се щураше напред-назад, разплакана и нещастна, призоваваше Господ и сипеше какви ли не обиди по адрес на възрастната двойка. Не бе идвала в тази къща от моминството си, когато баща й, преди да го убият заедно с двамата му синове заради някаква разпра, живееше тук, потънал в богатство и благополучие.

Но Юлва беше доволна; казваше, че тук ще са в безопасност, далеч от крал Свен и главорезите от свитата му.

— Ако се окаже, че си толкова добър в строителството, колкото в боя и на кораба — успокои го тя, — ще се чувствувам тук доста добре.

Първата зима прекараха мизерно, почти нямаше храна за хората и за животните, а съседите ги гледаха с недоверие. Орм изпрати неколцина мъжаги при един от стопаните на областта, Гудмунд от Уваберг, когото наричаха още Гудмунд Гръмотевицата, известен като богат и войнствен мъж — искаше да купи от него сено и хмел; но те се върнаха с празни ръце. Набързо ги бяха отпратили — явно Гудмунд смяташе, че един новопристигнал заселник, при това последовател на Христа, не заслужава вниманието му. Орм оседла коня си и тръгна заедно с Едноокия Рап и още трима смели мъже. Пристигнаха в Уваберг малко преди разсъмване. Влизането в къщата не го затрудни особено; измъкна тана от леглото му, изнесе го през собствената му врата и го провеси, вързан за единия крак, над собствения му кладенец. През това време Рап и останалите застанаха с гръб към портата, за да не ги безпокои никой, докато разговарят. След кратко разискване, което проведоха над отвора на кладенеца, двамата се споразумяха Орм да получи необходимите му сено и хмел на разумна цена. Тогава той го обърна обратно и го изправи на крака, доволен, че е успял да уреди сделката, без да се наложи да използува сила.

Гръмотевицата беше много ядосан, но и не по-малко респектиран от Орм; а най-голяма беше изненадата му, че е още жив.

— Да знаеш, че съм опасен — каза той, — макар да не съм едър като теб. Затова може да мине време, докато изпиташ на гърба си отмъщението ми. Никой не би се осмелил да ме остави жив, след като се е отнесъл с мен по този начин. Дори не знам дали аз самият бих посмял да го сторя, ако бях на твое място. Но възможно е умствените ти способности да не отговарят на физическата ти сила.

— По-мъдър съм от теб — отговори Орм. — Аз вярвам в Христа, следователно притежавам освен своята и неговата мъдрост. Той проповядва, че човек трябва да е добър към ближните си дори когато те му създават неприятности. Затова, ако си разумен, ще коленичиш и ще му благодариш — кладенецът май беше от дълбоките. Но ако искаш да сме врагове, скоро ще откриеш, че мъдростта ми има още много проявления; заставал съм и срещу по-опасни противници от теб и досега никой не е успял да ми направи нищо.

Гудмунд се оплака, че ще стане обект на присмехулни забележки заради унижението, на което го подложиха, и че от това доброто му име ще пострада; а и кракът му е разтегнат и го боли — нали е трябвало да държи тежестта на цялото му тяло, увиснало над кладеница. В същото време му известиха, че един от хората му, който се беше хвърлил с меч срещу Орм, когато изнасяше Гудмунд от къщата, бил със счупено рамо и сега жените се грижели за него. Причина за това бил ударът на Рап, нанесен с опакото на брадвата. Тогава Гудмунд попита какво отношение биха взели Орм и Христос по този въпрос и дали не смятат, че такова съчетание от телесна повреда и обида заслужава някакво обезщетение.

Орм се замисли. Накрая отговори, че мъжът със счупеното рамо сам си е виновен и за него няма да даде нищо

— Късмет е имал глупакът — рече той, — че Рап е не по-малко набожен от мен и спазва християнските принципи; иначе сега нямаше да има нужда да се грижат за него. Трябва да е щастлив, че се е отървал толкова леко. Но смятам, че имаш право за претърпяната обида и физическа болка и ще ти дам известна компенсация. Ела с мен, ще те заведа при един благочестив доктор, който живее с нас в Грьонинг. Той е най-изкусният лечител на света и бързо ще изцери крака ти; толкова е свят, че, уверявам те, след това болният ти крайник ще е по-здрав от другия. Нещо повече, ще се прославиш и ще се издигнеш в очите на хората, когато се разчуе, че за теб се е грижил човекът, който е бил дълго време придворен лечител на крал Харалд и го е избавил от най-различни болести.

Спориха доста по този въпрос и накрая Гудмунд се съгласи да придружи Орм обратно в Грьонинг. Там отец Вилибалд сложи върху крака успокояващи балсами и го стегна в превръзки, а в това време Гудмунд възбудено го обсипваше с въпроси за крал Харалд; но когато свещеникът се опита да му разкаже за Христа и преимуществата на покръстването, той се разбесня и му нареди да си затваря устата. Започна да крещи, че ако се разчуе как е станал жертва на тия глупости, репутацията му ще пострада много повече, отколкото когато съседите научат, че е висял над кладенеца — никога няма да престанат да му се смеят. Толкова по-зле, продължаваше да гърми той, че съществуват хора, които имат толкова ниско мнение за ума му, та се опитват да го баламосват с такива празни дрънканици.

На раздяла, след като Орм му плати за сеното и хмела, той каза:

— Не искам да има кръвна вражда между двете семейства; но ако ми се представи възможност да си отмъстя за оскърблението, бъди сигурен, че няма да я пропусна. Може да мине много време, докато тя се появи, но аз имам добра памет.

Орм го погледна и се усмихна.

— Знам, че си опасен — промълви той. — Ти самият ми го каза. Все пак не мисля, че твоята клетва ще ме накара да будувам нощем. Но ти заявявам, че ако се опиташ да ми причиниш зло, ще те покръстя, дори ако трябва да те държа насила не за краката, а за ушите.

Отец Вилибалд бе потиснат заради неуспешния опит да спечели Гудмунд — беше уверен, че работата му на север е обречена на провал. Но Юлва го успокояваше, че нещата ще тръгнат по-добре, след като издигнат църквата. Орм отговори, че се надява скоро да изпълни обещанието си, но сега най-голямата му грижа е да построи къща и се зарече да се захване с това незабавно. Изпрати двама от хората си в гората да отсекат дървета, да г.и окастрят и да ги довлекат на място; после сам ги няряза с брадвата си. Подбираше много внимателно дървото, използуваше само дебели и безупречни трупи. Заяви, че иска хубава и солидна къща, а не просто някаква горска колиба. Имотът на Аса обхващаше земята, заключена от завоя на реката, и бе защитен от три страни с вода; земята беше здрава и не бе застрашена от наводнения. Имаше място да построи всичко, което си поиска, и работата така му хареса, че колкото повече напредваше, толкова по-амбициозни ставаха плановете му. Постави в къщата вградено огнище от отдушник с плъзгащ се капак за изпускане на дима, какъвто бе видял в двореца на крал Харалд, а покрива направи от обелени ясенови фиданки, покрити със слой брезова кора и дебели чимове. После построи пивоварна, навес за добитъка и склад — много просторни и по-хубави от всички, които беше виждал в този район; накрая, когато ги завърши, заяви, че най-важните постройки са готови и скоро може да помисли и за църквата.

Същата пролет дойде време Юлва да ражда. Аса и отец Вилибалд се грижеха много за нея; имаха куп неща за правене и във възбудата си един през друг се надпреварваха да не оставят нищо недовършено. Юлва пищеше ужасно, кълнеше се, че предпочитала да отиде в манастир и да стане монахиня, отколкото да трае тия болки; но отец Вилибалд сложи разпятието на корема й и зашепна молитви. Накрая всичко мина добре — родиха се близнаци. Бяха две момичета и отначало Аса и Юлва се разочароваха; но когато ги сложиха на коленете на Орм, той нямаше от какво да се оплаче. Всички намираха, че плачат и ритат така енергично, сякаш са момчета; и след като веднъж Юлва прие факта, че са момичета и нищо на света няма да ги промени, тя също се развесели и обеща на Орм следващия път да му роди син. Скоро стана ясно, че и двете ще бъдат червенокоси. Орм се страхуваше да не би това да им донесе нещастие; твърдеше, че щом като са наследили цвета на косата му, има вероятност да му заприличат и в лицето, а не иска да им предаде такова наследство. Но Аса и Юлва го накараха да се откаже от тия лоши предсказания; няма причини, уверяваха го те, да предполага, че ще приличат на него, а за едно момиче в никакъв случай не е недостатък да се роди червенокосо. Повдигна се въпрос какви имена да им дадат. Орм настоя едното да се казва Одню, на баба му по майчина линия, и това достави голямо удоволствие на Аса.

— Но сестра й трябва да наречем на някой от вашето семейство — обърна се той към Юлва. — Ти сама избери името.

— Трудно е да се каже кое ще й донесе най-много щастие — отговори тя. — Майка ми е била пленена по време на война и умря, когато бях на седем години. Казваше се Людмила и беше дъщеря на един вожд на оботритите; насила я отвлекли в деня на сватбата й. Всички, които са ходили по тези земи, твърдят, че най-подходящият момент да нападнеш оботритите или което и да е племе на венедите е, когато празнуват някоя голяма сватба — щом се напият, те губят умение да си служат с оръжието, а наблюдателните им постове заспиват, тъй като медовината, която варят за такива случаи, е много силна. Тогава всеки може без особени усилия да заграби богата плячка, скъпоценности и млади девойки. Не съм виждала по-красива жена от майка ми. А баща ми все казваше, че е имала голям късмет, макар да е умряла рано, защото е останала негова любима съпруга в продължение на три години; а за една робиня от тия земи не било малко благоволение да я допуснат до леглото на краля на Дания и да му роди дъщеря. Но самата тя вероятно бе на друго мнение, защото след смъртта й чух робините да шепнат как наскоро след пристигането й в Дания се опитала да се обеси. Според тях причината била, че когато я помъкнали към корабите да я отвлекат, тя видяла как убиват младоженеца пред очите й. Обичаше ме много; но не зная дали ако кръстим детето на нея, това ще му донесе късмет.

Аса твърдеше, че трябва да се откажат от името, защото няма по-голямо нещастие от това да бъдеш отвлечен от чужденци и ако детето носи името на баба си, може да го сполети нейната съдба.

Но Орм отсече, че това не урежда въпроса.

— Аз също бях откраднат от войници — добави той, — но не смятам, че това ми донесе нещастие; ако не се беше случило така, нямаше да стана такъв, какъвто съм сега, нямаше да спечеля меча и огърлицата, нито пък Юлва. А ако крал Харалд не беше отвлякъл Людмила, нямаше да съществува дъщеря му, с която делим едно легло.

Трудно им беше да вземат решение; от една страна, Юлва силно желаеше да обезсмърти името на красивата си и добродетелна майка, но, от друга — не искаше да изложи дъщеря си на риска да бъде отвлечена от смаландците или някои други диви племена. Когато отец Вилибалд чу спора им, веднага заяви, че Людмила било чудесно и много щастливо име, носела го една благочестива принцеса, която живеела в страната Моравия по времето на стария император Ото. Така решиха да кръстят детето Людмила; всички в семейството предсказваха безоблачно бъдеще на момичето с толкова странно име — не го бяха чували никога досега.

Под акомпанимент от силен плач отец Вилибалд кръсти двете деца веднага щом заякнаха достатъчно. Те растяха бързо, бяха много здрави и скоро започнаха да тупуркат по пода заедно с огромните ирландски кучета, които Орм бе довел със себе си от Сконе; или пък да се бият заради куклите и животните, които Рап и свещеникът дялаха за тях от дърво. Аса беше луда за близначките и проявяваше към двете далеч по-голямо търпение, отколкото към кой да е друг член на семейството. А Орм и Юлва понякога не можеха да решат коя от тях е по-упорита и по-палава. Непрекъснато напомняха на Людмила, че носи името на светица, но това не се отразяваше видимо върху поведението й. Двете деца се разбираха добре помежду си, макар понякога да се стигаше до скубене на коси; и когато наказваха едната с шляпване по дупето, другата стоеше наблизо и ревеше точно толкова пронизително, колкото и провинилата се палавница.

Рано през лятото на следващата година Орм довърши църквата си. Построи я на брега, при завоя на реката, така че да прикрива останалите сгради откъм водата. Направи я толкова голяма, че вътре можеха да седнат шестдесет души, макар че и представа нямаше откъде ще се съберат тия хора. После издигна яки защитни стени в основата на своя полуостров и постави отгоре ограда от колове със здрава порта по средата. Колкото повече строеше, толкова по се страхуваше за къщата си, искаше да се подготви за евентуално нападение от крадци или от главорезите, които крал Свен би могъл да изпрати при тях.

Когато работата приключи, Юлва му роди син за най-голяма радост на всички в къщата. Аса предположи, че това е божия отплата заради църквата, която бяха построили. Орм се съгласи, че най-вероятно тази е причината за щастливото събитие.

Новороденото имаше безупречна физика и още от момента на раждането си — железни дробове. Всички смятаха, че без съмнение е предопределено за вожд — във вените му течеше кръвта на крал Харалд и на Ивар Широката прегръдка. Когато за пръв път го показаха на баща му, той свали Синия език от куката на стената, извади го от ножницата и сложи на върха на острието му малко брашно и няколко зрънца сол. Аса внимателно приближи главата на детето до меча, докато устните и езикът му докоснаха бащиния дар. Отец Вилибалд намръщено наблюдаваше церемонията. Прекръсти бебето и каза, че този езически обичай, според който едно новородено влиза в допир със смъртоносно оръжие, е греховен и не трябва да се поощрява.

Но никой не се съгласи с него; дори Юлва, още отпаднала и изтощена, весело се провикна от леглото си, че неговите аргументи са безсмислени.

— Такъв е обичаят да се посвещават деца от благородно потекло — рече тя, — за да станат смели водачи и да презират опасностите — носи им късмет с оръжието и умение да си служат добре с думите. Не мога да повярвам, че Христос, след всичко, което си ни разказвал за него, е бог, който би имал нещо против едно дете да получи такива дарове.

— Това е обичай, който тачим от години — добави Орм, — а прадедите ни са били мъдри хора, независимо че не са познавали Христа. И аз съм близал върха на меча при първото ми хранене и мисля, че синът ми, внукът на крал Харалд, трябва да започне живота си не по-зле от мен.

Така приключи спорът, макар отец Вилибалд тъжно да клатеше глава и да мърмореше, че дяволът още владее тия северни земи.

Втора глава: КАК ПЛАНИРАХА КРЪЩЕЛНАТА ГОЩАВКА НА ВНУКА НА КРАЛ ХАРАЛД

Орм беше в по-добро настроение от всякога — до каквото се докоснеше, процъфтяваше. Нивите му дадоха богата реколта, добитъкът се угои добре, хамбарите и складовете му бяха пълни, роди му се син (и се надяваше, че няма да е последен), Юлва и децата се радваха на чудесно здраве. Той имаше задължението да следи никой от хората му да не остане без работа след пукването на зората. Аса зорко надзираваше прислужничките независимо дали се трудеха в мандрата, или седяха на тъкачните столчета. Рап се оказа сръчен в дърводелството и ковачеството, както и при поставянето на капани за птици и животни; а отец Вилибялд всяка вечер молеше Господ да благослови всички в къщата. Орм съжаляваше единствено, че домът му е толкова далеч от морето. Казваше, че понякога му липсва, дето не чува друг звук в ушите си освен шепота на горите, които ги обграждат, че не може да долови плисъка на лятното море и да усети солта му по устните си.

Но от време на време сънуваше ужасни сънища и ставаше толкова буен, че Юлва го будеше и питаше дали не го е яхнала нощната Мара[1] или пък нещо го безпокояло. След като се разсънеше и се подкрепеше за кураж със силна бира, той най-често й разказваше, че в съня си отново се намирал на мавританската галера и гребял до припадък под камшичените удари, плъзгащи се като змии по раменете: чувал стенанията на другарите си и разранените им гърбове се превивали от болка пред очите му.

На сутринта след такава нощ обичаше да седи в дърводелницата до Рап, който никога не сънуваше, и да си спомнят заедно за онези далечни дни.

Но още по-страшни бяха двата кошмара за крал Свен. Мавританската галера бе само спомен от миналото, а когато сънуваше крал Свен и отмъщението му, не можеше да е сигурен, че това не е предзнаменование за някакво нещастие. Затова в такива случаи ставаше най-неспокоен. Описваше на Аса и отец Вилибалд всичко с пълни подробности, за да му помогнат да разтълкува съня си. Веднъж крал Свен му се яви, застанал на носа на боен кораб, който бавно приближаваше, а Орм, само с няколко гребци, отчаяно и безуспешно се мъчеше да избяга. Друг път лежеше в тъмното, без да може да помръдне, и слушаше как Юлва жално вика за помощ, докато някакви мъже я отнасят. После изведнъж видя крал Свен — осветен от пламъци, той настъпваше към него със Синия език в ръка; в този момент се бе събудил.

Аса и отец Вилибалд също мислеха, че тия сънища сигурно означават нещо; а когато разказа на майка си за второто видение, тя избухна в плач. После обмисли всичко по-сериозно и се разведри.

— Може да си наследил от мен дарбата да сънуваш бъдещето — рече тя, — макар че не бих пожелала на никого да я притежава. Досега самата аз не съм спечелила от това — донесла ми е само притеснения и мъка, които бих си спестила без нея. Но едно нещо ме успокоява — до този момент не съм сънувала нещо, което може да се изтълкува като зла поличба. А всички неприятности, които те сполетят, еднакво дълбоко биха засегнали и мен. Затова, ако нещо застрашаваше теб или дома ти, аз също щях да получа някакво предупреждение в съня си.

— Аз пък смятам — обади се отец Вилибалд, — че крал Свен си има достатъчно други грижи и няма толкова свободно време да тръгне да ви търси из тия диви гори. Освен това не забравяйте, че гневът му е насочен предимно срещу мен. Аз хвърлих онзи камък, дето го повали, така както Давид, божият слуга, порази езичника Голиат; а не съм сънувал никакви кошмари. Но все пак не можем да отречем, че пътищата на злото са дълги и объркани и че винаги е добре да сме готови за най-лошото.

Орм беше съгласен с думите му; нареди да подсилят и да изпитат оградата върху защитните стени и заздрави огромната порта с яки кръстосани греди, за да спи по-добре нощем. Скоро споменът за тези кошмари поизбледня, той започна.да мисли по-малко за тях и повече за голямото кръщелно празненство, което възнамеряваше да вдигне в чест на сина си.

Не си губи времето да се мъчи да измисля име за детето, беше категоричен, че ще се казва Харалд.

— Естествено, има опасност да го сполети злочеста съдба — рече той, — щом носи името на някой крал. Но малко са тия, които са имали късмета на крал Харалд или пък са си извоювали такова велико име. От всички владетели, които познавам, само един, Алмансур от Андалусия, беше мъдър като него. Затова мисля, че ще лиша сина си от много възможности, ако не го удостоя с името, което дядо му така достойно носеше.

— Само едно ме притеснява — намеси се Юлва. — То може да го направи нанаситен на жени, какъвто бе баща ми. Те все му се струваха недостатъчно. За един крал такава склонност може да е положителна черта, но мисля, не. е препоръчителна за другите мъже.

— Ще израсне як и силен — каза Аса. — Това се познава отсега, И ако е жизнерадостен и весел, няма да е нужно да носи кралско име, за да хваща жените лесно в примките си. Синът ми Аре бе такъв, макар че това му донесе нещастие. Жените не можеха да му устоят, когато им намигаше и ги дърпаше за плитките. Чувах да го признават сами. Очите му се смееха и винаги беше в безоблачно настроение; беше най-добрият ми син след Орм. Моля Господ да не разреши, Юлва, да изпиташ такава мъка, каквато изживях аз, когато го сполетя беда заради умението му да се хареса на жените и тръгна за Миклагард, но не се завърна.

— Това е и моето желание — рече Юлва, — макар че сега, като си мисля, май бих предпочела синът ми да знае как да се оправя с жените, а не да стои пред тях с вързан език и да не смее да ги покани на танц и да си опита късмета.

— Не е нужно да се безпокоиш за това — обади се Орм. — Няма на кого да прилича, та да е толкова срамежлив.

Започнаха големи.приготовления за празненството по случай кръщението на сина им, на което щяха да поканят много гости — решиха да изпратят съобщение до всички добри люде в околността. Орм държеше да не се стискат за нищо, било то печено, варено или заклано; искаше да предостави възможност на тия горски заселници да видят какво става, когато един вожд отвори вратите си за цели три дни. Щяха да ядат и да пият в църквата, тъй като там имаше най-много място; накрая, на третия ден, когато гостите вече щяха да са развеселени и заситени, отец Вилибалд щеше да им прочете една проповед, а след това — Орм не се съмняваше — мнозина щяха да пожелаят да се покръстят.

Отначало отец Вилибалд категорично забрани празненството да се състои в църквата — такива събития обикновено бяха придружени от шумотевица и светотатства, още повече, че току-що бе довършил олтара си и бе издялал хубав кръст на него. Но накрая мисълта, че по този начин може да спечели много души за правата вяра, надделя и той склони. Две неща измъчваха Юлва: първо, държеше бирата да не е прекалено силна, защото повечето от гостите им бяха луди глави, а на масите редом с мъжете щяха да присъствуват и жени; и второ, не можеше да реши дали да си сложа златната верига, или щеше да е по-разумно тя да остане скрита.

— Последния път, когато бе показана на едно празненство — рече тя, — заради нея се извадиха доста мечове; а хората тук са по-ненаситни за злато, отколкото в Йелинге.

— Моето мнение е да сложиш огърлицата — рече Орм. — Искам всички да видят, че стоиш по-високо от останалите жени, а и няма да ти доставя никакво удоволствие, ако все я държиш заключена.

Всички членове на домакинството вече се включиха в приготовленията за гощавката. По цял ден варяха бира и печаха разни ястия, а Орм все попипваше месото на определените за клане животни и продължаваше да ги угоява.

Един ден от юг през гората се зададе някакъв мъж с два товарни коня и се запъти към къщата. Посрещнаха го топло и го поканиха да влезе. Казваше се Оле; беше стар и години наред бе скитал от къща на къща из гористата област; продаваше кожи и сол и затова му викаха Соления Оле. Навсякъде го познаваха добре. Никой никъде не му беше сторил зло, макар че винаги пътуваше сам — беше слабоумен, затова го смятаха за по-различен от другите; но разбираше много от кожи и човек трудно можеше да го излъже; заради солта беше добре дошъл във всички домове, които можеха да си позволят такова скъпо удоволствие. Когато наближи къщата на Орм, огромните хрътки започнаха да вият; но нито той, нито конете му им обърнаха внимание. Не пожела да прекрачи прага, остана на вратата, докато най-после успяха да го убедят, че свещеника го няма — изпитваше ужас от него.

— Той не е вълк или пък мечка — укорително рече Аса, като сама му поднесе ядене. — Все едно, няма да го видиш, днес отидоха с Рап на риба. Такъв мъдър мъж като теб не трябва да се страхува от божите служители. Но добре си дошъл, седни и яж, старче. Точно навреме идваш със солта, защото запасите ни са почти на привършване, а ще ни трябва немалко количество за кръщелната гощавка, ако искаме да бъде каквато Орм си я представя. Настоява да поставим пред всеки гост по три щипки бяла сол, за да си топял храната; и не само за месото и наденицата, но също и за овесената каша. Мнозина биха казали, че отиваме твърде далеч, въпреки че сме хора с положение, и че маслото и медът са достатъчно добра подправка за кашата, дори при най-тържествени случаи.

Старецът се наливаше с кисело мляко, чупеше парчета хляб, топеше в него и клатеше глава, докато тя приказваше.

— Нищо не може да се сравни със солта — рече той. — Човек трябва да яде колкото може повече от нея. Полезна е за здравето, дава сила и дълголетие. Пречиства тялото от всички вредни неща и подновява кръвта. Всички обичат сол. Гледай сега!

Близначките стояха, хванати за ръце, и се взираха сериозно в стареца, докато ядеше и говореше. Той извади от колана си две зрънца сол и ги поднесе към тях, като весело издаваше звуци с езика си. Те приближиха колебливо; накрая се решиха, взеха кристалчетата и веднага ги засмукаха.

— Виждаш ли! — извика старецът, силно развеселен. — Никой не може да устои на солта.

Но когато привърши с храната и си изпи бирата, а Юлва го заразпитва за новини, готова да се пазари за цената на стоката, се оказа, че в торбите му всъщност не е останала сол; нямаше от бялата, наречена императорска, която Орм искаше за тържеството, само съвсем малко от кафявата.

Аса го заплаши с юмрук.

— Трябваше да ни кажеш това от самото начало — рече тя — и щях да те посрещна по друг начин. Но както винаги съм твърдяла, възрастните хора, тролове и старите волове си приличат — не чакай отплата, като ги тъпчеш с храна.

Но Оле, вече заситен и доволен, отговори, че във всяко разочарование е заложена и някаква утеха.

— Насам са тръгнали и други търговци — продължи той. — Срещнах ги вчера, докато си почиваха в Гьоклиден — единадесет мъже, четиринадесет коня и едно момче. В торбите им имаше пирони, платове и сол. Казаха, че са минали през Дългите дънери и отиват в Смаланд. Не съм ги виждал преди, макар че понякога си мисля, че познавам всички. Вече остарявам, а все нови хора се раждат. Но съм сигурен, че ще ви посетят, водачът им разпитваше за теб, Орм.

Орм се беше оттеглил за следобедна почивка в стаята си, но сега се присъедини към останалите, за да чуе клюките на стареца.

— За мен ли? — учуди се той. — Как се казва?

— Йостен от Йоре, от областта Финвединг е, но никога не бил идвал тук преди. Каза, че години е плавал по море и е вложил цялата си печалба в стоката, която продава, за да се върне вкъщи още по-богат.

— Защо питаше за мен? — поинтересува се Орм.

— Чул да говорят, че си богат и известен, а търговците обичат да посещават такива хора. Имал сребърни украшения за продан, а също хубави стрели и животински сухожилия за лъкове.

— Пита ли за някой друг? — рече Орм.

— Разпитваше и за разни знатни мъже в района, които биха купили стоката му, без да се пазарят и да се оплакват от цената, но от теб се интересуваше най-много.

Известно време Орм седя умълчан; изглеждаше замислен.

— Единадесет души? — повтори той.

— И едно момче — отвърна старецът. — Малко. Такива скъпи стоки, каквито носи той, искат добра охрана. А малчуганът наглежда конете.

— Без съмнение — рече Орм. — Все пак добре е човек да е предупреден, когато към къщата му идва толкова голяма група непознати.

— Не ми се стори да имат лоши намерения — отговори Оле. — Но явно е смелчага — като му казах, че у вас има свещеник, не се уплаши.

Всички се разсмяха.

— Защо се боиш от него? — попита Орм.

Но старецът не желаеше да отговори на този въпрос; само поклати глава и ги изгледа хитро, мърморейки под носа си, че не е толкова глупав и знае, че такива хора са по-страшни и от тролове. После се надигна и без да се мотае повече, напусна къщата.

— Празненството ще се състои след седем седмици — каза му Орм на тръгване. — Ако си наблизо, заповядай. Нищо чудно днес да си ми направил голяма услуга.

[1] Дух, който възсяда гърдите на човек по време на сън и го измъчва с кошмари. — Б. пр. ↑

Трета глава: ЗА ЧУЖДЕНЦИТЕ, КОИТО ДОНЕСОХА СОЛ, И ЗА ТОВА КАК КРАЛ СВЕН ЗАГУБИ ЕДНА ГЛАВА

На следващата вечер чужденците, за които ги бе предупредил Соления Оле, пристигнаха в Грьонинг. Беше започнало да вали и мъжете заедно с конете си спряха близо до портата. Един се отдели от групата и попита за Орм. Каза, че ще му бъдат благодарни, ако ги приютят за през нощта. Хрътките бяха предизвестили за приближаването на непознатите и Орм вече стоеше на входа заедно с Рап, свещеника и петима мъже, всичките въоръжени добре, с изключение на отец Вилибалд. Мъжът, който ги бе заговорил, беше висок и слаб, загърнат в широко наметало. Избърса дъждовните капки от очите си и рече:

— Такъв дъжд е пагубен за амбулантните търговци — нито балите, нито кожените торби могат да издържат дълго, а на конете съм натоварил сол и платове, които ще пострадат, ако се навлажнят. Затова те моля, Орм, макар че съм непознат за теб, да прибереш на сухо стоката и да подслониш мен и другарите ми. Тази молба ти отправя не някой скитник, а Остен, син на Уге от Орестад във Финведен, потомък на Дългия Грим; братът на майка ми пък беше Стюр Мъдреца, когото всички познават.

Докато говореше, Орм го разглеждаше внимателно.

— Водиш много хора със себе си — рече той.

— Имало е случаи, в които са ми се стрували прекалено малко — отвърна Остен. — Стоката ми е ценна, а тази област не е от най-безопасните за търговци като нас. Дотук всичко мина добре и надявам се, така ще продължи. А в торбите ми може да се намери нещо, което ти или жена ти бихте искали да си купите.

— Покръстен ли си? — попита отец Вилибалд.

— Разбира се, че не — възмутено възкликна Остен. — Нито пък някой от хората ми. Ние сме почтени мъже.

— Сега каза повече, отколкото трябва — строго го порица Орм. — Тук всички сме покръстени, а човекът, който ти зададе въпроса, е християнски свещеник.

— Един чужденец не може да знае тия неща — смирено отвърна Остен. — Наистина, чак сега си спомням, че някакъв мъж, когото срещнахме по пътя, ни спомена за него. Забравил бях; говореше най-вече за теб, Орм, за това, че си известен като гостоприемен домакин и славен боец.

Дъждът се усили още повече, в далечината се чуваше трещене на гръмотевици. Остен погледна към стоката и лицето му се помрачи. Хората му стояха до конете и чакаха, обърнали гръб към вятъра и завили глави в наметките си; а дъждът ги обгръщаше като димна завеса.

Рап се усмихна.

— Ето ти добра възможност да си купим евтина сол — обади се той.

Но Орм заговори:

— Произходът ти може да е знатен, смаландецо, и не искам да си мисля лошо за теб, но не е малко да очакваш от някого да приеме в къщата си единадесет въоръжени мъже. Дори да ти изглеждам негостоприемен, не можеш да ме виниш, че се колебая. Давам ти две възможности: или си иди и търси подслон другаде, или остани тук и се настани заедно с хората и стоката си в банята; но преди това, още на вратата, всички трябва да ми предадат оръжието си.

— Условията ти са много тежки — отговори Остен. — Ако се съглася, аз се поставям заедно с цялото си богатство в твои ръце, а никой не поема такъв риск доброволно. Но смятам, че си достатъчно почтен водач, та да се опитваш да заговорничиш срещу мен. пък съм и в такова положение, че нямам друг избор, освен да приема. Затова нека бъде както ти искаш.

Като каза това, той откачи меча от колана си и го подаде на Орм. После се обърна и накара хората си да побързат да пренесат стоката на сухо. Те незабавно изпълниха заповедта, като преди да влязат, всеки остави до вратата оръжието си. Спънаха конете на полянката до реката — през този сезон там нямаше опасност от вълци.

После Орм покани непознатите да хапнат и да пийнат с него. Когато се нахраниха, той започна да преговаря с Остен за цената на солта и платното; реши, че е честен търговец, защото не поиска повече, отколкото един разумен човек бе готов да даде. Пиха за сделката като приятели. След това Остен се извини, че всички са уморени след дългото пътуване, благодари за хубавата вечеря и се оттегли.

Навън бурята се усили. След известно време чуха, че кравите мучат — нощем ги държаха в сайванта до къщата. Рап и краварят излязоха, за да видят дали някои не са се подплашили и избягали. Вече беше съвсем тъмно, само тук-там проблясваше светкавица. Двамата обиколиха внимателно, но не откриха никакви повреди. Изведнъж в тъмнината един тъпичък глас попита:

— Ти ли си Червения Орм?

— Не съм — отговори Рап, — но съм заместникът му в тая къща. За какво ти е?

Блесна светкавица и той видя, че говореше малкото момче, което търговците бяха довели със себе си.

— Искам да го попитам колко ще ми даде за собствената си глава — каза то.

Рап се наведе бързо и го сграбчи за ръката.

— Що за търговец си ти?

— Ако му разкажа всичко, което знам, сигурно ще ми даде нещо — възбудено отвърна момчето. — Остен е продал главата му на крал Свен и сега е дошъл, за да я вземе.

— Ела с мен — рече Рап.

Двамата забързаха към къщата. Орм си беше легнал с дрехите — бурята и присъствието на непознатите го безпокояха. Вестите, които му донесе Рап, моментално го разсъниха. Забрани им да палят светлина и си облече ризницата.

— Как успяха да ме измамят? — запита той. — Оръжието им е тук.

— В денковете имат скрити мечове и брадви — отговори момчето. — Казват, че си струвало да се потрудят за главата ти. Но на мен не смятат да платят, затова ме изгониха на дъжда да пазя конете. Няма да ми е жал, ако нещата се обърнат срещу тях — вече не съм на тяхна страна. Ще дойдат всеки момент.

Хората на Орм бяха вече будни и въоръжени. Заедно с него и Рап наброяваха деветима; но някои бяха стари и на тях не можеше да се разчита, когато дойде време за бой.

— По-добре веднага да отидем там — каза Орм. — Ако имаме късмет, ще ги заварим в спалнята им.

Рап открехна вратата няколко пръста и погледна навън.

— Щастието е с нас — рече той. — Започва да просветлява. Ако се опитат да бягат, ще се превърнат в чудесни мишени за стрелите ни.

Бурята беше утихнала и луната едва започваше да блещука през облаците.

Юлва наблюдаваше мъжете, които се измъкваха през вратата.

— Бих искала всичко да е свършило — промълви тя.

— Не се притеснявай — отвърна Орм — и стопли бира. Някой може да има нужда от нея, щом си свършим работата тая нощ.

Тихо се прокрадваха през тревата към банята. До нея имаше навес за дърва; тъкмо стигнаха там, и непознатите бавно отвориха вратата. През процепа се виждаха сивкави лица, проблясваше оръжие. Орм и неколцина от другарите му веднага хвърлиха натам копията си, но не улучиха. После крясъци и бойни викове изпълниха въздуха, входът се задръсти от тела и търговците наизскачаха навън. Орм се наведе и грабна огромния дръвник, конто стоеше до входа на навеса. Ръцете му едва не се пречупиха от напрежението; вдигна го, пристъпи напред и с всичка сила го запрати към отворената врата. Първите излезли успяха да отскочат навреме, но дръвникът удари стоящите отзад и те, стенейки, се проснаха на земята.

— Това беше умна идея — промълви Рап. Търговците бяха смелчаги — макар че нещата се развиха неочаквано за тях, всички, които бяха на крак, веднага се втурнаха в атака. Последва жестока и доста объркана битка — когато луната влизаше в облак, бе трудно да се различи кой е враг и кой — приятел. Двама нападнаха Орм; с единия той се справи бързо, но другият, нисък и доста набит мъж с яки крайници, нападаше като козел с наведена глава. Събори Орм на земята и го намушка с нож в бедрото. Орм пусна меча; с една ръка обгърна врата на противника си и го стисна с все сила, а с другата сграбчи за китката ръката, която държеше ножа. Дълго се търкаляха в дъжда; непознатият имаше къс врат, беше як като мечка и хитър като трол. Накрая се търколиха до стената на банята — там Орм имаше по-добра опора и промени хватката си. Мъжът започна да издава звуци, които наподобяваха хъркане; после нещо изпука във врата му и той престана да се бори. Орм скочи на крака и взе меча си; но раната го измъчваше, не можеше да пристъпи от болка, макар че чу как двама от другарите му викат за помощ в тъмнината.

Тогава над глъчката от звън на оръжие и крясъци на ранени и умиращи се надигна страхотен вой — отец Вилибалд, стиснал копие в ръка, пристигаше тичешком с огромните ирландски кучета, които бе пуснал от колибата. И четирите бяха побеснели, от устите им излизаше пяна. Нахвърлиха се диво върху търговците; те се вкамениха от ужас, като ги видяха — с размерите си на четиримесечни телета бяха необичайно зрелище за тях. Онези, които успяха да се отскубнат от противниците, побягнаха към реката, следвани по петите от кучетата и хората на Орм. Двама бяха настигнати и убити, но трима успяха да я прегазят и да се спасят. Орм куцукаше след тях колкото можеше, безпокоеше се да не би Остен да е сред избягалите; но когато се върна до къщата, завари Рап, седнал на един пън и облегнат на брадвата си, да разглежда някакъв мъж, който бе проснат в краката му.

— Ето го и самия главатар — каза Рап, щом видя, че Орм пристига. — Но един господ знае дали е жив или умрял. Беше честен противник, трябва да му се признае.

Остен лежеше по гръб, бледен и облян в кръв, а шлемът му зееше разцепен от удара, който Рап му бе нанесъл с брадвата. Орм седна до другаря си и сведе поглед към победения враг — гледката така го зарадва, че забрави болката си. Юлва и Аса дотърчаха от къщата — по лицата им се четеше радост, примесена с безпокойство. Опитаха се да убедят Орм, че веднага трябва да се прибере, за да му превържат раните; но той не помръдна и загледан в Остен, си мърмореше нещо под носа. Накрая отрони:

Знам какъв подарък трябва да изпратя, за да е достоен за Свен, за събрата: главата си той ще получи от мене, но с коса, която не ще е червена.

Отец Вилибалд също дойде при тях. Прегледа раната на Орм и му нареди незабавно да влезе вътре; допълни, че ако не може да върви сам, трябвало да се остави.Рап и жените да го пренесат. После се наведе над Остен и опипа с пръсти мястото, където бе попаднала брадвата.

— Жив е — рече той накрая, — но не мога да кажа колко още ще живее.

— Ще изпратя главата му на крал Свен — обади се Орм.

Но отец Вилибалд рязко отвърна, че такова нещо е немислимо и че Остен, заедно с останалите ранени търговци, трябва да се пренесе в къщата.

— Последиците от тая схватка ще ми създадат доста работа през следващите дни — радостно добави той.

Беше упорит човек, особено когато ставаше дума за болни и ранени; тогава никой не смееше да противоречи на нарежданията му. Затова всички, които бяха в състояние, помогнаха да прехвърлят ранените в къщата и да ги настанят удобно.

Орм припадна веднага след като го качиха в стаята и му превързаха раните — беше загубил много кръв; но на следващия ден се чувствуваше по-добре, отколкото можеше да се очаква. Със задоволство размишляваше върху случилото се; нареди да оставят момчето на търговците завинаги в къщата му и да се отнасят с него като с член от семейството. Уведомиха го, че е загубил двама души и че още двама са тежко ранени, а също и едно от кучетата; но отец Вилибалд се надяваше, че с божия помощ всички ще се възстановят. Орм скърбеше за загубените си другари, но се утешаваше с мисълта, че нещата можеха да имат и далеч по-тъжен край. От търговците трима избягаха през реката, а Остен и още двама, макар и ранени, бяха още живи. В банята откриха двама други, които дръвникът беше повалил. Единият бе мъртъв, а вторият имаше счупен крак и премазано стъпало. Отец Вилибалд нареди да преместят всички ранени в църквата и ги настани на сламеници. Грижеше се за тях много внимателно и с всеки изминал ден ставаше ясно, че малкият свещеник съвсем не е недоволен от тези си задължения. Напоследък рядко се бе налагало да използува познанията си по медицина и понякога се чудеше как да използува времето.

Скоро Орм отново беше на крака и по нищо не личеше, че е бил ранен. Един ден отец Вилибалд седна на масата и лицето му изглеждаше по-весело от обичайно; обяви, че дори Остен, който бил най-тежко ранен, сякаш пече започва да се поправя.

Рап скептично поклати глава при тая новина.

— Ако е така — рече той, — ръката ми не е точна както преди.

Орм също не прие вестта кой знае колко радостно.

Четвърта глава: КАК ОРМ ДЪРЖА ПРОПОВЕД ПРЕД ТЪРГОВЕЦА НА СОЛ

Новината за битката в Грьонинг скоро се разчу и Гудмунд от Уваберг пристигна там на кон, придружен от тълпа далечни и непознати за Орм съседи, които искаха да научат подробности от самия извор. Пийнаха порядъчно от бирата му и надаваха възторжени възгласи; когато той им описваше схватката. Това, твърдяха те, е много хубаво, случката щяла още повече да утвърди доброто име на граничната област и да вдъхне на външния свят по-голямо уважение към нейните обитатели. Доста похвали казаха също и за огромните кучета, молеха Орм да благоволи да допусне при тях кучките им; а когато им показаха всичката сол и платно, както и останалата плячка, започнаха да въздишат защо на тях не се е паднал тоя късмет. Преговаряха за цената на спечелените коне и се споразумяха бързо — Орм бе събрал много повече, отколкото му бяха необходими, и чувствуваше, че е нечестно да им иска прекалено висока цена, след като сам не е платил нищо за тях. После по-ячките измежду гостите се опитаха да повдигнат дръвника; и макар че зрителите споменаваха за разни мъже, вече покойници, които познавали в детството си и които можели да се справят и с по-тежки задачи от тази, никой не успя да го запрати така далеч, както Орм. Това още повече повдигна духа му; каза им да не приемат неуспеха си прекалено навътре.

— Не съм сигурен, че дори самият аз мога да го хвърля пак дотам — успокои ги той — без помощта на тоя голям гняв, дето дава сили на човек в такъв момент.

Всички бяха любопитни да видят Остен; учудиха се много, че Орм му е подарил живота. Нож в гърлото, заявиха те, е най-доброто лекарство за хора като него и настоятелно съветваха Орм да не създава излишно безпокойство за себе си и за околните, като го пусне на свобода. Ако това стане, твърдяха те, уверени са, че непременно ще си навлече неприятности, защото познават смаландците добре и знаят, че те не се променят лесно. Много от тях искаха да влязат в църквата, за да видят Остен и да поговорят с него; интересно им бе да разберат дали граничната област според него е подходящ терен за преследване на глави. Но отец Вилибалд залости вратата и остана глух за молбите им. Каза, че е възможно да ги пусне някой ден, ако такава е божията воля, но сега не би ги оставил да тормозят ранения, който едва може да повдигне глава.

Така че те трябваше да се откажат от това удоволствие; но преди да си тръгнат, всички единодушно заявиха при прощалния тост, че Орм вече може да се смята за водач дори сред гьоингите и че е достоен потомък на Свен Мишия нос, макар да се е оставил да го покръстят. Заклеха се, че ще застанат на негова страна във всички стълкновения, които биха възникнали впоследствие.

Орм даде всекиму по мярка сол като прощален дар, а също и за да поддържа добросъседските отношения. После те напуснаха Грьонинг в буен галоп и в чудесно настроение — полюшваха се на седлата и пищяха като сойки.

Момчето се разтревожи много, когато научи, че има голяма вероятност Остен да се оправи — беше сигурно, че това ще му донесе нещастие. Щом като е жив, той без съмнение ще го убие при първа възможност, за да си отмъсти. Но Орм го увери, че каквото и да е мнението на Остен по въпроса, нищо лошо няма да му се случи и хич да не си разваля съня заради това. Момчето се казваше Улф и още от самото начало Аса и Юлва го глезеха много, просто не знаеха как да го възнаградят за голямата услуга, която направи на всички им. Аса лично започна да му шие по-хубави дрехи; двамата с отец Вилибалд смятаха, че несъмнено момчето е божи пратеник, дошъл да ги спаси от хитрините па Дявола. Попитаха го как е станало така, че е тръгнал с търговците. Той отвърна, че избягал от своя жесток чичо, при който живеел долу по крайбрежието; там търпял много лишения и грубости, след като майка му и баща му се удавили по време на риболов; и че търговците го наели, за да се грижи за конете им.

— Но ми даваха малко за ядене — продължи то — и все бях гладен, освен когато успявах да открадна нещо от къщите по пътя; а нощем трябваше да будувам и да пазя конете. Биеха ме, ако нещо им се случеше. Но най-лошото бе, че никога не ми позволяваха да яздя, колкото и уморени да бяха краката ми. Все пак с тях беше по-добре, отколкото при чичо ми но не ги обичам, радвам се, че се отървах. Тук имам всичко, което ми липсваше преди: достатъчно храна и собствено легло; с удоволствие ще остана завинаги при вас, стига да не ме изгоните. Дори не ме е страх да се покръстя, ако се налага.

Отец Вилибалд го увери, че това наистина е абсолютно необходимо и че ще го покръсти веднага щом го посвети в християнското учение. Юлва пък му възложи да пази Одню и Людмила, които вече можеха да ходят и лесно се измъкваха от къщата; дори на два пъти бяха разтревожили всички — намериха ги чак долу при реката. Момчето изпълняваше усърдно тези задължения и ги придружаваше навсякъде; твърдеше, че това е по-приятно, отколкото да пазиш конете. Можеше да свири с уста по-добре от всички други и знаеше много мелодии, дори имитираше най-различни птици; затова още в самото начало и двете момичета се влюбиха в него. Скоро всички го наричаха Веселия Улф заради вечно доброто му настроение.

Остен и двамата му ранени другари бяха вече достатъчно укрепнали, за да ги преместят от църквата в банята, където постоянно ги наблюдаваше въоръжен пазач. Сега отец Вилибалд се опита да ги въведе в християнството, но скоро дойде при Орм и заяви, че душите им са камениста и съвсем неплодородна почва за семената на божията милост; после добави, че тъкмо това и е очаквал.

— Не съм суетен — продължи той — и не се стремя към слава и почести. Но все пак бих се почувствувал възнаграден за дългогодишния си труд, ако стана първият свещеник, покръстил смаландец. Досега не съм чувал някой да е направил това; и ако го осъществя, господ наистина ще се зарадва. Но се съмнявам много, че. ще успея да убедя тези хора — невероятно упорити са. Няма да е зле да ми помогнеш, Орм. Дай му някой друг съвет на този Остен.

Орм сметна предложението за мъдро и уместно; каза, че с удоволствие ще помогне доколкото може.

— Обещавам ти, че ще се покръстят и тримата, преди да напуснат тая къща — добави той.

— Не мога да сторя туй, преди да съм ги посветил в учението ни — рече отец Вилибалд, — а те изобщо отказват да ме слушат.

— Но ще се вслушат в мен — каза Орм.

Заедно се отправиха към банята; Орм и Остен се срещаха за пръв път от нощта на схватката. Смаландецът спеше, по отвори очи още щом влязоха. Главата му беше омотана в превръзки, които отец Вилибалд сменяше всеки ден. Той бавно се надигна в седнало положение, придържайки глава с длани, и се втренчи в Орм.

— Тази среща е щастлива за мен — промълви Орм, — главата ми още си стои на раменете, всъщност дори по-здраво от твоята. Освен това ти дължа благодарности — много мило беше от твоя страна да ми донесеш цяло богатство току пред вратата, Но ти май очакваше, че нещата ще се развият другояче.

— Щеше да е друго — отвърна Остен, — ако момчето не бе извършило предателство. Орм се засмя.

— Не съм си и мислил — рече той, — че тъкмо ти ще се оплакваш от предателство. Но искам да ми отговориш на един въпрос. Ти се опита да ми вземеш главата, кажи сега, кой има право на твоята?

Остен седя известно време умълчан. После отрони:

— Нямах късмет в тая работа. Това е всичко, което мога да кажа.

— Късметът, съвсем щеше да ти изневери — каза Орм, — ако не беше този благочестив мъж, на когото наистина си страшно задължен. Щом чух, че крал Свен иска да му занесат глава, първата ми мисъл беше да му изпратя твоята, но този служител па Христа ме разубеди да изпълня намерението си. Той ти възвърна живота и излекува раната ти, но това не го задоволява, толкова е всеотдаен, че сега иска да спаси и грешната ти смаландска душа. Затова решихме да те покръстим заедно с хората ти. И нямаш думата тук, защото твоята глава ми принадлежи и ще правя с нея каквото си поискам.

Остен ги прониза с мрачен поглед.

— Семейството ми е голямо и могъщо — рече той — и никой от нас не е получил рана или пък обида, без да отмъсти за нея. Затова помни, скъпо ще платиш за това, което си ми причинил, но ще ти излезе още по-солено, ако чрез принуда ме подложиш на такова унижение.

— Не става и дума насила да те карам да направиш нещо — отвърна Орм. — Имаш свободата да избираш. Как предпочиташ: да ти напръскат главата със светена вода, или да я напъхат в чувал и да я изпратят на крал Свен? Обещавам ти, ще я опаковаме много внимателно, за да пристигне в добро състояние — държа той да познае чия е. Може би ще е най-добре да я съхраним в сол; сега имаме голям запас от кея.

— Никой от моето семейство не е бил кръщаван — каза Остен. — Християни са само робите ни.

— Очевидно не знаеш, че Христос е наредил да се покръстят всички хора, в това число и смаландците. Отец Вилибалд може да ти цитира целия пасаж.

— Точните му думи са следните — обади се свещеникът: — „Тръгнете по света и проповядвайте божието слово на всички хора и ги кръщавайте.“ На друго място пък споменава: „Този, който вярва и се покръсти, ще спаси душата си, а този, който не вярва, ще гори н пъклен огън.“

— Нали виждаш — рече Орм. — Изборът си е твой.

В ада без глава ще попаднеш ти,

затова с вода днес се покръстн.

— Греховете ти са много и са страшни — каза отец Вилибалд. — а душевното ти състояние е ужасно; но така е с повечето хора в тази страна. Ако се оставиш да те покръстя, ще влезеш в числото на блажените и когато Бог се яви на небето, за да съди човечеството, което сигурно ще стане съвсем скоро, твоята душа ще бъде сред спасените.

— И още нещо — добави Орм. — От този момент нататък господ ще те подкрепя. Сигурно вече си разбрал колко е дълга ръката му от това, което се случи, когато се опита да ме убиеш. Преди да започна да вярвам в Христос, не съм бил никога така добре. Трябва само да се отречеш от старите богове и да кажеш: „Няма друг освен Бог и Христос е неговият пророк.“

— Не пророк — строго се намеси отец Вилибалд, — неговият син.

— Неговият син — бързо се поправи Орм. — Това исках да кажа. Знам фразата много добре; просто грешка на езика. Това е заради неправилната вяра, която изповядвах по времето, когато служех в Андалусия на Алмансур от Кордова. Но то бе отдавна, минаха вече четири години, откак един свят епископ ме покръсти в Англия, и оттогава Христос ме подкрепя във всичко. Предава враговете в ръцете ми, така че не само ти, но и крал Свен е безсилен да ми стори зло. Има и още много преимущества. Роден съм си късметлия, но откакто приех Христовата вяра, ми върви двойно повече.

— Не мога да отрека, че късметът ти е по-добър от моя — каза Остен.

— Но стана такъв чак след като се покръстих — отговори Орм. — Преди това не познавах друга религия освен вярата в старите богове и ме преследваха нещастия. Две години бях роб и гребах в галерата на Алмансур, окован за мястото си с верига. Вярно, спечелих меча, който виждаш тук; сигурно най-красивото оръжие, изработвано досега. Дори Стюрбьорн, който разбираше от такива неща повече от всеки друг, държейки го в ръка, заяви в салона на крал Харалд, че не бил виждал по-хубав меч от този; но и той не е достатъчна отплата за всичко, което преживях. После приех религията на андалусците, така бе заповядал господарят Алмансур, и в дар получих огърлица, чиято стойност с неизмерима. Но заради нея ме раниха тежко в двореца на крал Харалд, независимо че носех андалуската си ризница и щях да умра, ако не беше този дребен свещеник и умението му да лекува. Най-накрая се покръстих и бог ме прие под крилото си; веднага спечелих дъщерята на крал Харалд, която е най-ценното украшение сред моите притежания. Ето, ти сам се увери как господ ми помогна да се справя с теб и с всички, които бе довел да ме убият. Ако размислиш хубавичко, а ти си умен мъж, ще разбереш, че няма да загубиш нищо, като се покръстиш; напротив, ще спечелиш, дори ако не смяташ за достатъчно важен факта, че главата ти ще си остане на раменете.

Това бе най-дългата проповед, която Орм бе произнасял през целия си живот, и по-късно отец Вилибалд призна, че като се има предвид липсата му на опит в това изкуство, той безспорно се бе представил доста добре.

Остен размишляваше дълго. После каза:

— Ако всичко, дето казваш, е истина, действително не си загубил, като си станал християнин; обратно, спечелил си от това. Не е малко да получиш дъщерята на крал Харалд за жена, нито пък е за пренебрегване стоката, която взе от мен. Но в Смаланд, там, където живея, има християни, които са роби — те съвсем не са достоен образец за своята религия. Как мога да съм сигурен, че няма да ме сполети тяхната съдба. Кажи ми едно нещо: ако сторя това, което ме съветваш, какво ще направиш после с мен?

— Ще те освободя; ще те оставя да си вървиш с мир — отговори Орм. — А също и хората ти.

Остен го погледна недоверчиво; накрая кимна с глава.

— Ще повярвам, че смяташ да изпълниш обещанието си — рече той, — ако се закълнеш пред всички тук; макар че не мога да разбера какво ще спечелиш, като ме покръстиш.

— Редно е — отвърна Орм — и аз да извърша нещо, с което да доставя удоволствие на господ и неговия син, след всичко, което те направиха за мен.

Пета глава: ЗА ГОЛЯМАТА ГОЩАВКА И ЗА ТОВА КАК БЯХА ПОКРЪСТЕНИ ПЪРВИТЕ СМАЛАНДЦИ

Щом отмина роенето на пчелите и първото сено бе прибрано в хамбара, Орм събра съседите си на голямо кръщелно празненство. Както беше предвидил от самото начало, то продължи три дни и във всяко отношение бе съвсем различно от останалите дори и само заради това, че от първия, до последния миг не се извади оръжие, макар в края па всяка вечер гостите да бяха съвсем пияни — както се и предполага да бъде на гуляй, даден от такъв знатен господар. Едно-единствено произшествие възникна през първата вечер, когато в порива на алкохолното опиянение двама млади отидоха в колибата на големите кучета, за да си поиграят с тях. Единият изхвръкна навън моментално. Беше получил само няколко драскотини и дрехите му висяха на парцали: но другият опита да се съпротивява. Известни време се чуваха само писъци; после две жени от семейството, които кучетата познаваха, нахълтаха вътре и го спасиха — ръцете и краката му бяха разкъсани, а едното му ухо липсваше. Пируващите се развеселиха много, когато научиха за това, и започнаха да хвалят хрътките; твърдяха, че те са гордост за областта; но повече никой не се опита да ги закачи.

Аса и Юлва с труд намериха място за сън на всички гости — дойдоха повече от поканените и доста от тях бяха довели синовете и дъщерите си. Почти нямаше свободно пространство, макар че мнозина от по-старите всяка вечер доволно си заспиваха на пейките, където бяха вечеряли, или пък под тях, на пода, и оставаха там през цялата нощ, спестявайки доста грижи.

Младежите се справяха добре — девойките бяха настанени в един хамбар, а младежите — в друг, върху първокласно меко сено. Нямаше никакви оплаквания, независимо че изненадващо много от тях срещаха трудности, когато трябваше да открият съответния хамбар, и често ги бъркаха; или пък, след като вече са го намерили, с мъка се задържаха там. На сутринта девойките, поруменели, шепнешком разказваха на майките за греховете си от предната нощ, за това колко трудно било да се различи една купа сено от друга и получаваха предупреждение да внимават да не би още някой младеж да се спъне в краката им на следната вечер — репутацията на едно момиче лесно можеше да пострада, ако различни мъже се препъваха непрекъснато в него. Последваха дълги приятелски разговори между съответните родители; така, общо взето, до завършване на празненството се уговориха седем или осем венчавки. Това достави удоволствие на Орм и Юлва — явно гостите им, както старите, така и младите, прекарваха добре. Само отец Вилибалд мрачно мърмореше под носа си, без да направи обаче каквито и да е изявления относно начина, по който се забавляват.

Но имаше доста неща да каже по някои други въпроси. Още първия ден, след като всички гости бяха настанени по местата си в църквата и всеки, мъж или жена, получи началната чаша бира, той запали пред олтара три восъчни свещи, отляти от него и от Аса. Там, под собственоръчно изработения кръст, говори на събралите се за светото място, в което се намират.

— Богът, който властвува в този дом — рече той, — е единственият истински бог; той превъзхожда всички други по мъдрост, сила и способност да дарява щастие. Храмът му, отворил сега вратите си за вас, е място, в което царува мир; защото самият той живя в мир и му се радваше, и го предаде на тези, които дойдоха за помощ при него. Пристигнахте тук от места, където владее тъмнина и ерес, за да си отпочинете в негово присъствие, и ще се върнете пак към тъмнина и ерес, когато си отидете, ще потънете в грехове и ще се отдадете с радост на гнусните си навици до мига, в който животът ви свърши и заемете мястото си сред тълпата от прокълнати. Но Христос предлага всеотдайно приятелството си дори на вас, които непрестанно обиждате името и учението му; затова сте приети в неговия дом. Той иска всички хора да са щастливи; така превърна водата в хубава бира, когато се скиташе по света — за да дари с радост приятелите си. Но скоро ще настъпи момент, в който ще престане да е благосклонен към тези дето се отказват от покровителството му. Ужасни ще са техните страдания, щом почувствуват върху гърба си бича на неговия гняв, по-страшни дори от мъките, които изпитал вождът от онази песен, умирайки в ямата със змии. Нима не сте съгласни, че е страшно да си негов враг? Но засега предложението му все още важи и всеки, който желае, може да му служи и да си осигури закрилата му просто като се покръсти. А тези, които не сторят това, ще се спасяват както могат.

Гостите с интерес слушаха речта на отец Вилибалд, шепнеха си, че голяма част от разсъжденията му не са лишени от мъдрост, макар че не можеха да приемат сериозно някои от твърденията му. Виждаше се, че старите слушат по-внимателно от младите — защото момците и девойките не можеха да откъснат погледите си от Юлва. Тя наистина представлявате чудна гледка — притежаваше зряла и спокойна красота, изпълнена с добри намерения към всички наоколо. Облечена бе в нова рокля, ушита от най-скъпия плат, който бяха открили в торбите на Остен, извезан с коприна и сребро; а на шията си бе окачила андалуската огърлица. От начина, по който я бяха зяпнали повечето гости, личеше, че такава жена и такова украшение са нещо, което рядко може да се види; и Орм се почувствува още по-доволеч, като се увери, че те са оценени по достойнство.

Щом свещеникът свърши, Орм се опита да убеди неколцина от по-мъдрите гости, че разумният, мъж не би пропуснал ла се покръсти, ако държи на интересите си; но единственият резултат от това бе, че двама от тях заявиха, че по този въпрос си струва да се помисли. Дори няколко часа по-късио, когато всички бяха започнали да се понапиват, не успя да постигне повече.

Следващият ден беше неделя и отец Вилибалд разказа на гостите как Господ сътворил света за шест дни и на седмия почивал. Тази история им хареса много. После им обясни как Христос възкръснал на същия този ден много години по-късно, но в това им беше по-трудно. да повярват.

Накрая доведоха Харалд Ормсон в църквата, за да го покръстят. Аса го занесе до коритото и отец Вилибалд изпълни церемонията възможно най-тържествено, като пееше толкова силно молитви на латински, че заглуши ревящото бебе и накара присъствуващите да потреперят по местата си. Когато службата свърши, вдигнаха тостове за детето и в памет на трите героични личности — Харалд Синия зъб, Свен Мишия нос и Ивар Широката прегръдка, чиято кръв течеше във вените му.

След това всички отидоха до реката да наблюдават покръстването на смаландците. Доведоха Остен и другите двама от банята и ги накараха да нагазят във водата. Те застанаха в една редица, гологлави и начумерени, а отец Вилпбалд се настани пред тях в мялка лодка. До него беше Рап; държеше няколко копия, в случаи че смаландците опитат да се съпротивляват. Свещеникът редеше молитви, а гласът му потреперваше от радостната възбуда — този миг бе велик за него. После ги накара да сведат глави и със замах ги поръси с върбовото клонче. След това ги благослови поред, полагайки ръце върху всяка глава; наведе се от лодката си застрашително напред, за да им даде по една братска целувка по челото.

Те изтърпяха всичко това със съвсем безизразни лица, сякаш не забелязваха присъствието на отец Вилибалд или пък това, което прави с тях и събраните на брега наблюдатели.

Когато прегазиха обратно на брега, Орм им каза, че са свободни да вървят където пожелаят.

— Но преди да тръгнете — добави той, — искам да ви дам още един пример за християнско милосърдие, господ заповядва на нас, християните, да сме щедри към враговете си дори ако са се опитали да ни вземат живота. Не бих искал да се покажа по-малко религиозен от останалите и ще спазя тази заповед.

Нареди да дадат на всекиго от тримата храна за из път — същата, от която гостите с удоволствие бяха яли в църквата предната вечер. Подари им също по един кон — от тези, които бяха довели с кервана си.

— Сега си вървете с мир — рече той — и не забравяйте, че сте последователи на Христа.

Остен се втренчи в него и за пръв път през този ден проговори:

— Аз съм човек с дълга памет — бавно изрече той така, сякаш беше много уморен.

Не каза нищо повече, качи се на коня си, мина през портата и заедно с двамата си придружители изчезна в гората.

След това всички се върнаха в църквата, а гощавката продължи толкова весело и шумно, че когато отец Вилибалд се опита да им разкаже още нещо за християнството, не успя да вземе думата. Гостите заявиха, че предпочитат да слушат за приключенията на Орм из чуждите земи и за враждата му с крал Свен. Орм удовлетвори молбата им.

Населението от тази област не изпитваше кой знае каква любов към крал Свен. Пограничните обитатели имаха една особеност — бяха щедри на похвали, когато се отнасяше до умрелите вече крале, но рядко казваха нещо добро за живите. Затова избухнаха бурни аплодисменти и одобрителни възгласи, когато Орм им разказа как отец Вилпбалд хвърлил камък по крал Свен и така го цапардосал по устата, че я разкървавил и му разклатил зъбите. Гостите побързаха да си налеят, за да пият за здравето на малкия свещеник. Мнозина се клатеха напред-назад на пейките си с широко отворени уста и стичащи се по страните сълзи, а други не можеха да преглътнат бирата си от смях и я изплюваха пред себе си на масата. Всички се развикаха весело, че никога не са чували толкова дребничък човек да извърши подобно геройство.

— Господ ме вдъхнови тогава — скромно отвърна отец Вилибалд. — Крал Свен е враг на Бога, затова слабата ми ръка успя да го повали.

— Чували сме — намеси се един известен гост на име Ивар Ковача, който седеше близо до Орм, — че крал Свен мрази всички християни и особено техните свещеници; убивал ги при първа възможност. Не ще е трудно да се досетим за причините на тази ненавист, след като ръката на такъв човек му е нанесла подобен удар. Едва ли има по-голямо унижение за един крал. Това е нещо, което трудно се забравя.

— Особено ако е загубил някои друг зъб — обади се едър земевладелец от по-далечиия край на масата, наричан Черния Грим от планината. — Всеки път, щом захапе кора хляб или някой овчи кокал, ще си спомня тази случка.

— Така е — обади се трети, на име Уфе Сакатия. — Същото стана с мен, когато загубих крака си при кавгата със съседа ми Торвалд от Лангалед. Както се карахме, той замахна към крака ми и аз не отскочих навреме. Много след като чуканчето зарасна и се бях научил да ходя с дървения крак, продължавах да се чувствувам слаб и уморен не само когато стоях прав, но дори ако седях или лежах в леглото — жена ми може да потвърди, защото дълго време живя като вдовица. Но накрая ми провървя — проснах Торвалд на собствения му праг със стрела в гърлото и изведнъж се почувствувах толкова жизнен, че подскочих нависоко и си счупих и здравия крак. До ден днешен тази енергия не ме е напуснала.

— Не отец Вилибалд е причината брат ми да преследва християните — рече Юлва. — Винаги ги е мразил, особено откакто баща ми взе тяхната страна и се остави да го покръстят. Не можеше да погледне дори светия епископ Попи, който беше толкова благ човек, без да започне да мърмори нещо против него; макар че повече не смееше да направи, докато властта бе в ръцете на баща ми. Но сега, ако слуховете са верни, убива всякакви — и епископи, и свещеници, — само да му паднат в ръцете. Дано да умре скоро.

— Лошите хора често пъти имат дълъг живот — каза отец Вилибалд, — но все пак е по-къс от ръката на божието провидение. Те няма да избягнат неговото отмъщение.

В далечния край на една от масите започнаха да съчиняват рими.

Там бяха настанени младите и настроението беше най-весело. Същата вечер те измислиха едно иронично стихче, което след това н продължение на години се пееше по границата, по празненства, по време на вършитба или при обработка на лена. Разпространи се под името „Балада за крал Свен“. Началото постави Гисле, синът на Черния Грим — добре сложен младеж с черна коса и светла кожа. Беше изключително срамежлив с жените, макар че в главата му всичко си беше наред и често го виждаха да хвърля съвсем не враждебни погледи към някое от присъствуващите момичета. Всички в семейството смятаха тази му черта за много странна и се притесняваха; и най-мъдрите от тях не знаеха как да го излекуват. Досега той бе седял мълчалив на мястото си, изцяло зает с храната и пиенето, въпреки че явно бе не по-малко словоохотлив от останалите. Срещу него седеше девойка на име Ранви, хубавичка девица с чипо носле и трапчинка на брадичката момиче, което лесно можеше да накара един мъж да се умълчи. Прокрадваше погледи към нея още откакто бе заел мястото си през първия ден на гощавката, но не беше посмял да я заговори и се вцепеняваше от ужас, когато се случеше да срещне очите й. Веднъж-дваж тя дори го бе сгълчала за неохотата му да разговаря, но това не даде никакви резултати. Сега хубавата бира го бе окуражила, а историята за унижението, на което отецът бе подложил крал Свен, го разсмя до сълзи. Изведнъж той започна да се люлее на пейката, зяпна с уста и гръмогласно извика:

Най-малкото бе това,

че свещеник предизвика

крал Свен — той подир това

тебе пък в калта натика.

— Ето нещо ново! — възкликнаха най-близкостоящите. — Гисле се оказа поет. Съчинява стихове за крал Свен. Но това е само половината. Давай нататък!

Мнозина от гостите започнаха да предлагат варианти как да ги продължи, но не беше лесно да се намерят думи с подходяща дължина и завършек. Накрая самият Гисле се сети и съчини поемата така. че да може да се пее е една стара и добре позната мелодия:

И все за повече ламтеше

крал Свен.

Реши, че по-велик от Тор е,

крал Свен.

Ала отецът камък хвърли

ожесточен

и по лице със стон се свлече

крал Свен!

— Той е поет! Измисли цяло стихотворение! — викнаха околните, но най-силно от всички крещеше Ранви.

— Чуйте младите! — рекоха възрастните в другия край на масата. — Откриха поет между тях. Синът на Черния Грим списал балада за крал Свен. Кой може да си представи? От теб ли е наследил тоя талант, Грим? Ако не е от теб, от кого, моля?

Помолиха Гисле да издекламира стихотворението пред всички. Страхът му го напусна, щом видя, че самият Орм кима с глава и се усмихна; сега вече можеше да срещне погледа на Ранви, без да извръща своя.

— Мога да ти съчиня още стихове, дори по-хубави — сядайки, наперено й заяви той.

Черния Грим, бащата на Гисле, цъфтеше от гордост и задоволство. Каза, че когато бил млад, често чувствувал в себе си поетичен талант, но все нещо се случвало и му пречело да изрази вдъхновението си с думи.

— Все пак е странно — добави той, — че притежава такова дарование; срамежлив е, особено когато наоколо има момичета, макар че му се ще да се отърве от тази скованост.

— Повярвай, Грим — рече Юлва, — вече няма да се срамува от тях. Помни ми думата. Сега, след като се прояви като поет, всичките ще му се обесят на врата, стига да успеят да се намърдат до него. Баща ми, който притежаваше голяма житейска мъдрост, обичаше да казва, че както мухите на рояци кацат по храната, но щом надушат меда, я оставят, така правят и момичетата, когато разберат, че сред тях има поет.

Орм седеше загледан в чашата с бира; лицето му беше загрижено, не чуваше какво се говори наоколо. Аса го попита дали нещо го притеснява, но той само промърмори разсеяно и не отвърна на въпроса й.

— Ако добре го познавам, съчинява стих — рече Юлва. — Винаги има такъв неспокоен вид, когато го обхване творческото вдъхновение. Странно нещо са поетите — щом в една стая има двама поети и единият измисли нещо, другият не може да си отдъхне, докато не създаде в отговор творба, която смята за по-хубава от тази на съперника.

Поставил длани на коленете си, Орм се люлееше на пейката, въздишаше дълбоко и мънкаше нещо с глух глас. Но накрая откри думите, които му бяха нужни, кимна два пъти с облекчение, удари с юмрук по масата за тишина и продума:

Считаш ме за неприятел,

о, крал Свен!

Чух, че пиеш за смъртта ми,

о, крал Свен!

Неподготвен не ме свари —

Бог е с мен.

С меч да тръпнеш те накарах,

да се преклониш, крал Свен!

Онези от присъстващите, които бяха в състояние да изслушат и да оценят достойнствата на този стих, го приеха с одобрение. Орм отпи голяма глътка бира — виждаше се, че отново е в отлично настроение.

— Добре прекарахме вечерта рече той. — Съчинихме поема, която достави удоволствие на всички ни и която несъмнено ще раздразни крал Свен. Такова невероятно съвпадение, на едно празненство да присъствуват двама поети — май тук те не се намират на всяка крачка; и макар да не сме съвсем равностойни, ти се представи с чест, Гисле, затова ще пия за твое здраве.

Но когато Орм се вгледа през дима от факлите към дъното на църквата, не го откри никъде; не беше и сред заспалите под масата. Тъй като мястото на Раиви бе също празно, родителите им решиха, че най-вероятно им се е приспало и като добре възпитани деца са се оттеглили, без да безпокоят възрастните.

Тази вечер отец Вилибалд, благодарение на Аса и Юлва, получи обещание от четири от присъствуващите жени, че скоро ще може да покръсти децата им при условие, че използува същото корито и изпълни церемонията не по-малко тържествено. Но още никой от гостите не бе проявил сам желание да се покръсти, макар всички да бяха във весело настроение — бяха яли и пили до насита. Затова свещеникът трябваше да покаже възможно най-голямо търпение, въпреки че се беше надявал на по-окуражителни резултати.

На следващия ден, последният от гощавката на Орм, гуляят достигна връхната си точка. Орм имаше още доста резерви от пушено овнешко месо, повече от половин прясно заклан вол, две бъчви бира и ведро със силна медовина от липов мед. Той заяви, че няма да направи чест на никого, ако не ги изпият до края на гощавката. И гостите се постараха да не опетнят нито честта на Орм, нито пък своята. Обещаха да направят всичко, което е по силите им, и още със ставането си същата сутрин упорито се заеха да го изпълнят. Казаха, че възнамеряват да изпратят под масата както домакина, така и свещеника, преди последната капка от чашите да бъде изпита.

Орм дръпна отец Вилибалд настрана, за да се посъветва с него по един важен въпрос. Искаше да знае дали Господ би одобрил, ако покръстят езичниците, докато са в състояние на алкохолно опиянение н не съзнават какво става наоколо.

— Ако той няма нищо против — добави Орм, — струва ми се, че както започва денят, ще свършим добра работа тази вечер.

Свещеникът отвърна, че Орм повдига много спорен въпрос, по които са се препирали свети служители, посветили целия си живот на изкуството да се покръстват неверници.

— Някои учени смятат — продължи том, — че е редно да се постъпи така, когато Дяволът е особено упорит и не се поддава на влияние. Те подкрепят твърдението си, като дават за пример великия император Карл, който поискал да покръсти едни диви саксонци, докато изпълнявали своите обреди, и зашеметил с тояга по-непокорните от тях, завлякъл ги насила и ги покръстил, за да потуши необузданите им богохулни излияния. Не мога да отрека, че подобни деяния причиняват силно раздразнение на Дявола, и не виждам особена разлика между това дали ще зашеметиш езичниците, или ще ги опиеш до безпаметност с бира. От друга страна, светият епископ Пилигрим от Залцбург, който живял по времето на стария император Ото, беше на противоположно мнение и е изразил това в едно свое много мъдро послание до епархията му. Добрият ми господар, епископ Попо, винаги е давал право на епископ Пилигрим; твърдеше, че наистина Дяволът се дразнел, като гледа как покръстват неговите поклонници, докато са в несвяст, ала това състояние било много краткотрайно — след като те идвали на себе си и научавали какво им се е случило, губели цялата почит и любов към Бога, която им била внушена при покръстването. Отново пускали Дявола в душите си, дори още по-широко ги отваряли за него и повече от всякога беснеели срещу Христос и последователите му; затова в такива случаи не се постигали добри резултати. Ето защо светите хора, за които споменах, смятат, че не е препоръчително да се покръстват езичници в такова състояние.

Орм въздъхна.

— Сигурно е така — рече той, — щом си го чул от устата на самия епископ Попо. Той най-добре от всички разбира Господа. Много жалко, че мисли така.

— Такава е божията воля — отвърна отец Вилибалд и тъжно поклати глава. — Задачата ни щеше да е прекалено проста, ако можехме да включим бирата като помощно средство при опитите си да покръстваме неверниците. Нужно е нещо повече от бира — красноречие, добри дела и огромно търпение, а то е добродетел, която се постига изключително трудно и дори да се придобие, лесно се загубва.

— Бих искал да служа на Бога колкото може по-добре — отвърна Орм, — но не ми побира умът как да разпространим учението му сред добрите ми съседи.

Оставиха нещата така н продължиха да пият весело и с добро темпо. По-късно този ден, когато повечето от гостите все още успяваха да седят в що-годе изправено положение, омъжените жени посетиха сина на Юлва и по стар обичай му занесоха кръщелни дарове с пожелания за добра сполука. В това време мъжете, почувствували нужда от глътка свеж въздух, излязоха на тревата и устройваха игри и състезания за изпитание на силата като дърпане на пръсти, борба и повдигане от седнало положение сред буен смях и окуражителни подвиквалия. Някои се премятаха презглава, а други, по-смелите измежду тях, изпробваха силите си в един спорт, известен под името „вдигане на възел“[1], но — слава богу, без някой да се напрегне прекомерно, та да си счупи крак или ръка или пък да си изкълчи врата.

Докато траеха тези спортни игри, в Грьонинг пристигнаха четирима странни просяци.

[1] Нещо като предизвикателство да си счупиш врата. Игра, която се играела само от пияни мъже на някое празненство. Единият (по-слабият) сядал на земята, а по-силният заставал на колене и лакти. Тъкмо той рискувал да си счупи врата. По-слабият сядал с вдигнати до брадата колене и с разкрачени крака, обгръщал бедрата си с ръце и ги сключвал под коленете. След това силният вкарвал главата си между неговите колене върху дланите му и опитвал да се изправи, а този отдолу, обгръщайки врата на противника си, стискал с всичка сила коленете и сключените си ръце. — Б. а. ↑

Шеста глава: ЗА ЧЕТИРИМАТА СТРАННИ ПРОСЯЦИ И ЗА ТОВА КАК БРАТЯТА ЕРИН ПОМОГНАХА НА ОТЕЦ ВИЛИБАЛД

Изглеждаха както повечето просяци, мъкнеха се пеша, нарамили торби и тояги, и пристигнаха в къщата изнемощели от глад и жажда. Юлва седеше на пейката пред дома си, потънала в сериозен разговор с майките на Гисле и на Ранви. Същата сутрин двамата млади бяха дошли при нея, изпълнени с върховно блаженство. Довериха й, че си допадат много, и я помолиха да говори с родителите им и да ги убеди, че трябва да ги оженят в най-скоро време. Юлва с удоволствие се съгласи да помогне с каквото може. Накара прислужницата си да повика Орм, щом и съобщиха, че па портата има някакви просяци — той беше заповядал да не пускат вътре непознати, докато сам не ги разгледа добре.

Орм огледа внимателно пътниците; те отговориха подробно па въпросите му, но не приличаха на обикновени просяци. Водачът им беше огромен мъж, доста позатлъстял и широк в бедрата. Брадата му беше посребрена, а очите му гледаха проницателно изпод периферията на шапката. Влачеше единия си крак, сякаш коляното му беше схванато. Смело отговори на въпросите и по акцента му личеше, че е швед. Обясни, че идват от Сяланд и отиват на север отвъд границата. През Сунд ги превозил някакъв рибар и от Ландьоре нататък се изхранвали с милостиня.

— Но днес не сме яли нищо — добави той. — Тук къщите са далеч една от друга, а в последната, която посетихме, не ни дадоха и троха за из път.

— Въпреки това — рече Орм — досега не съм виждал така добре охранен просяк като теб.

— Тиганиците в Дания и в Сконе са много питателни — отвърна другият с въздишка. — Боя се само, че докато стигнем в областа Мялар, действието им ще поотслабне, а и аз заедно с тях.

Мъжът до него беше по-млад, с по-крехко телосложение и бледа кожа. По страните му растеше гъста, черна, съвсем къса брада. Орм го загледа. После каза:

— От вида ти човек би предположил, че си бил бръснат за свещеник.

По-дребничкият се усмихна тъжно.

— Брадата ми изгоря една ветровита нощ, когато пекох свинско на открит огън — рече той, — и още не е пораснала както трябва.

Най-дълго погледът на Орм се задържа върху последните двама; гледаше ги с любопитство, но за тях не можа да каже нищо. Приличаха на братя — бяха слаби и дребни, с дълги уши и, големи носове, а кафявите им като на катеричка очи го гледаха умно. Макар и ниски на ръст, изглеждаха много подвижни и мускулести. Стояха, обърнали глави настрана, заслушани в кучешкия, вой. После изведнъж единият постави пръст в устата си и изсвири по странен начин. Звукът беше мелодичен и трептящ. Кучетата моментално млъкнаха и започнаха да мъркат като котки и да въздишат така, както често правеха, когато наоколо няма непознати.

— Какви сте — запита Орм, — тролове или просто магьосници?

— Уви, пито едното, нито другото — отговори мъжът, който бе изсвирил с уста, — макар че много ни се иска да с така. Гладни сме, но не можем с магия да си набавим храна.

Орм се усмихна.

— Няма да оставя стомасите ви празни — рече той, — пък и не се страхувам от заклинания, докато е още светло; но досега не бях виждал просяци като вас. Никой чужд човек до този момент не е успявал да укроти кучетата. Понякога дори аз се справям трудно с тях.

— Ще те научим как — обади се вторият от дребничките братя, — само да си напълним стомасите и да сложим в торбичките си храна за две яденета напред. Ние сме скитници без господар, разбираме от кучета по-добре от всеки друг.

Орм ги увери, че не би ги оставил да си тръгнат с празни торби, и ги покани да влязат.

— Случихте удобен момент — продължи той. — Пристигате в разгара на голяма гощавка; за всички ви ще има достатъчно тиганици, а сигурно и по още нещо; но гостите ми ще съжаляват, че не можете да играете тъй добре, както свирите с уста.

Двамата дребни мъже се спогледаха и си намигнаха, но не казаха нищо. Заедно с другарите си последваха Орм в къщата. Той викна на Юлва.

— Водя ти едни пътници, някои големи, други — малки, но те всички си мечтаят за блюдо от празничните ти гозби.

Юлва прекрати разговора: вдигна глава и кимна, замислена за съвсем други неща; после, щом съзря двамата дребни мъже, очите й се разшириха от изненада и скочи от пейката,

— Братята Ерин! — извика тя. — Фелимид и Фердиад! Шутовете на татко! Живи ли сте? За бога, мили приятели, как така сте станали просяци? Толкова ли сте стари, та не можете да упражнявате своето изкуство?

Двамата се втренчиха в нея не по-малко изумени; после се усмихнаха. Пуснаха на пода торбите и тоягите, направиха няколко крачки към Юлва и изведнъж подскочиха едновременно и се преметнаха във въздуха. Единият остана изправен на ръце и продължаваше да подскача насам-натам, издавайки тихо радостни възклицания, а другият се сви на кълбо и започна да се търкаля към нозете й. След това и двамата скочиха отново на крака и се поклониха сдържано и тържествено.

— Не сме остарели, както сама виждаш — каза единият от тях, — ти, най-красивата от всички дъщери на крал Харалд. Не забравяй, че годините се боят от такива майстори като нас, макар че измина доста време, откакто видя номерата ни за първи път, седнала на бащините си колене. Но сега сме по-гладни оттогава.

Мнозина от гостите, мъже и жени, се скупчиха бързо да видят по-добре тези невероятни мъже, които можеха да подскачат на ръце. Но Юлва отсече, че новодошлите първо трябва да се нахранят и да пийнат на спокойствие и че към тях трябва да се отнасят с не по-малко внимание, отколкото към всеки друг гост в църквата. Сама ги отведе в къщата и им сложи от най-хубавото месо и пиене. Не бе нужно да ги подканят да ядат, Близначките и Веселия Улф ги последваха и седнаха тихичко в един ъгъл — все се надяваха, че нисичките мъже може да изпълнят още някой номер, а междувременно Орм обясни на гостите кои са тези странни просяци, предизвикали тяхното удивление.

— Бяха смешници на крал Харалд — рече той, — но вече си нямат господар. Ирландци са и са много известни. Виждал съм ги веднъж на коледния пир на краля, но тогава бяха облечени в пъстри дрехи, украсени с пера, затова сега не можах да ги позная. Нямам представа как са станали скитници; това ме обърква и огорчава; но да седнем и да си пием бирата, а след това много бързо ще разберем какво се е случило с тях.

След като просяците се нахраниха добре, шутовете не възразиха на поканата да се присъединят към гостите, които, отдъхнали за малко, отново здравата се бяха захванали с пиенето; но останалите двама се бяха вторачили мълчаливо в празните чинии. Когато ги попитаха защо са така тъжни, те отговориха, че били изтощени от тежкото пътуване и от току-шо изядената хубава вечеря. Отец Вилибалд ги заведе в стаята си, за да си починат на спокойствие. После дръпна смешниците настрана и известно време води с тях сериозен разговор; никой не смееше да ги обезпокои. Бяха стари приятели — още от времето, когато за пръв път се срещнаха в двора на крал Харалд — и се радваха да подновят познанството си след толкова дълга раздяла.

Когато най-накрая всички гости заеха местата си в църквата, те се настаниха от двете страни на свещеника. Задаваха им много въпроси и присъствуващите с нетърпение очакваха да видят умението им; но те седяха и мълчаливо си сръбваха от бирата, сякаш не съзнаваха, че са причината за това възбуждение. Орм промълви:

— Нелюбезно ще е, ако поискаме да ни покажете номерата си, защото сигурно сте уморени след такъв дълъг път, а и никой, странник или гост, който се ползува от гостоприемството на моя дом, не е задължен да плаща за това. Е, не мога да отрека, бихме искали да се възползуваме от случая, че в разгара на кръщелното празненство в чест на сина ми тук са пристигнали такива знаменитости. Зная, че вие двамата сте се прочули навред, чувал съм, че в света няма шутове, които да се мерят с ирландците.

— Вожде — отвърна единият, — чул си самата истина и, уверявам те, дори в Ирландия няма други, толкова известни майстори като мен, Фелимид О Флан, и брат ми Фердиад, който не пада по-долу. Дедите ми са били все кралски шутове още от времето, когато прадядо ми, Флан Дългоухи, преди много години показал изкуството си пред крал Конхобар МакНеса от Ълстър и пред героите на Червения клон в салона на Емин Маха; но в нашето семейство винаги е било закон, след като се изучим добре на занаята и спечелим званието майстори, да даваме представления само когато ни заповяда човек от кралско потекло. Запомни, че ние, дето веселим кралете, сме си избрали не само най-трудното призвание на света, но и нещо, което е от полза за цялото човечество. Когато един крал не е в настроение и войниците му започват да скучаят, те се превръщат в заплаха за другите, но щом някой добър шут им поиграе, те се заливат от смях над чашите с бира и си лягат доволни, оставяйки съседите си и населението да спят спокойно. Затова след свещениците нашето предназначение е най-полезно. Духовниците предлагат блаженство на небето, защото имат влияние върху бога, а ние — щастие тук, на земята, заради влиянието, което оказваме върху настроението на кралете. В Ирландия има много крале, затова и нашите смешници са най-добрите в света — те са различни видове: акробати, клоуни, вентрилоквисти, имитатори на животни, хора, които кълчат тялото си, други, които кривят лицата си, гълтачи на мечове, танцьори с яйца и други, които изпускат пламък през ноздрите си. Но истинските майстори владеят не само едно или друго изкуство, а умеят да вършат всички тия неща. Хората в Ирландия твърдят, че най-добрите в днешно време не падат по-долу от тримата известни смешници на крал Конайр в миналото, за които се разказва, че можели да предизвикат смях дори у хора, застанали до трупа на майка си или баща си.

Всички в залата бяха притихнали; слушаха внимателно всяка дума, вторачени в ирландеца и брат му, който седеше с доволен вид от другата страна на отец Вилибалд и шареше наляво-иадясно с големите си очи. Гостите бяха единодушни, че в техните земи никога не са се появявали подобни хора.

— Говориш хубаво — рече Гудмунд от Уваберг, — но ми е трудно да повярвам всичко това. Щом сте толкова добри в собствената си страна, защо тогава сте дошли на север, където има малко крале, а и те живеят отдалечено един от друг?

Фелимид се усмихна и кимна с глава.

— Уместен въпрос — отвърна той. — при това Ирландия е страна, която никои не напуска доброволно. С удоволствие ще ти обясня защо се случи така, дори с риск това, което кажа, да прозвучи като хвалба. Ние с брат ми сме изгнаници заради нещо, което, мисля, никой друг не би могъл да направи. На младини, вече доста опитни в занаята, бяхме шутове на добрия крал Домнал от Лейлин. Той обожаваше музиката и смеха, божията правда и легендите за разни герои, поезията, женската красота и мъдростта на старите хора. Към нас се показа много благосклонен, възнагради способностите ни със сребро и добитък, а също с чудесни пасбища, в които да го гледаме. Много го обичахме и с удоволствие му служехме; единствената ни грижа бе да не затлъстеем от този охолен живот — това е най-страшното за хора с нашата професия. Негов съсед беше крал Кола от Килкени — опасен мъж, много горделив и хитър — все кроеше планове срещу съседите си. Един ден, на празника на Светата Троица, крал Домнал вдигна голямо празненство. Свещениците, поетите и ние, шутовете, бяхме много заети — кралят щеше да се жени за Емер, дъщерята на крял Кашел. Беше красива, както подобава на принцеса, с блестящи очи, алени устни и бяла кожа, имаше високи гърди, тънък кръст и заоблени ханшове. Косата й беше толкова дълга, че можеше да седне върху нея. Беше толкова хубава, че дори ти, Юлва, ако я видеше, не би могла да кажеш коя от двете ви е по-привлекателна. Този брак радваше не само крал Домнал, но и всичките му поданици, затова празненството беше необичайно весело. На втората вечер, когато повечето от нас бяха пияни, крал Кола ни нападна. Убиха владетеля ни както бе застанал гол на вратата на спалнята и сечеше наоколо си с меча; много от хората му паднаха с него; взеха кралицата му от брачното ложе и я отнесоха заедно с останалата плячка; нас с брат ми ни сполетя същата съдба, тъй като бяхме много известни. Лиги потекоха от устата на крал Кола, щом видя кралица Емер, започна да се хили като хиена, а нас ни хвърли в затвора до деня на сватбата си — беше решил да се ожени за жената, която бе отвлякъл. После нареди да изнесем представление по време на сватбеното пиршество. Отначало отказвахме, защото още скърбяхме за смъртта на господаря си; но когато ни заплаши, че ако не се подчиним, ще заповяда да ни наложат с бодливи пръчки, сменихме тона и обещахме да представим най-доброто, което можем; и няма спор, изпълнихме си обещанието.

Фелимид се поусмихна замислено, като отпиваше от чашата си бавно и продължително. Всички гости вдигнаха наздравица в негова чест и се развикаха, че бил добър разказвач, но с нетърпение очаквали да чуят смелата му постъпка. Той кимна и продължи:

— Когато влязохме при краля, той седеше на трона си и беше вече пиян; дотогава не бях виждал толкова спокоен и доволен от живота човек. Щом ни зърна, изкрещя на гостите, че сега щели да ги забавляват двамата известни майстори, фокусници и смешници от Лейлин. А булката, която седеше до него, обсипана с венчални украшения, дори не изглеждаше тъжна — младите жени бързо се приспособяват към друг мъж, а и може би крал Кола й изглеждаше по-добра партия от бившия ни господар, крал Домнал. Започнахме с прости смешки, но ги играехме добре и изпълнявахме най-обикновени трикове. Кралят беше в толкова весело настроение, че веднага се разсмя неудържимо. Всички в салона последваха примера му. Когато Фердиад се изправи на главата си и започна да свири на флейта, а аз обикалях около него и ръмжейки, играех танца на мечките, ръкоплясканията не стихваха. Кралят се тръшна върху облегалката на трона с широко отворена уста, заливайки с медовина дрехата на булката. Останал без дъх, пищеше, че не бил виждал досега такива като нас. Наострихме уши и шепнешком обсъдихме положението. Ако той не беше срещал подобни смешници, то пък ние не бяхме чували някой да се смее така на простичките номера, дето му показахме. Преминахме към по-сложни изпълнения и към по-съдържателни анекдоти — кралят започна да се смее като луд, като сврака през май, когато види, че слънцето пробива през ирландските мъгли. И ние се поразвеселихме — поднесохме му най-майсторските си изпълнения и най-веселите смешки — те можеха да накарат дори хора, потънали в скръб или измъчени от болести, да се хианат за корема от смях. Крал Кола се смееше все по-гръмогласно и се задъхваше все повече и повече: накрая смехът му се извиси така, че звучеше като разбиващите се вълни на брега на Донегал по време на пролетния прилив. После изведнъж лицето му посивя, той се свлече от трона си и се изпружи на пода; нещо се беше пръснало от смях вътре в него. В същия момент Фердиад и аз се спогледахме и поклатихме глави, спомняйки си за господаря Домнал. Решихме, че донякъде сме успели да се отплатим за подаръците и любезността, с която ни бе отрупал. Кралицата се разпищя от ужас и всички присъствуващи се втурнаха към краля, а ние се запътихме към вратата; още преди да стигнем дотам, чухме викове, че кралят е умрял. Не се бавихме повече, плюхме си на петите и тръгнахме на север през пустоша, както епископ Асаф е бягал през полето в Маг Слехт, когато го преследвали червените духове. Потърсихме убежище при крал Сигтрюг от Дъблин и мислехме, че там ще бъдем в безопасност; но кралица Емер изпрати след нас войници. Те казали на крал Сигтрюг, че сме роби, които кралицата е наследила от първия си съпруг, крал Домнал, и че от злоба сме убили сегашния й мъж; искала да ни убие, защото сме й причинили зло и сме опетнили доброто й име. Успяхме да се укрием на един търговски кораб и избягахме при датския, крал Харалд. Постъпихме на служба при него и там ни провървя. Но докато бе жив, на никого не разказахме това, което се случи с крал Кола — не искахме крал Харалд да разбере, за да не си помисли, че може да го сполети същата съдба.

Щом Фелимид свърши разказа си, хората по масите вдигнаха невъобразим шум. Мнозина започваха да се напиват и крещяха, че макар ирландецът да е добър разказвач, те не искат думи, а дела, искат да видят изпълненията, с които клоуните са причинили смъртта на крал Кола. Орм се съгласи с тях:

— Чухте вече — обърна се той към смешниците, — че още от момента, в който ви познахме, изгаряме от любопитство; а сега, след като ни разказахте тази история, то е двойно по-голямо. Не се притеснявайте, никой няма да ви търси сметка, ако някой тук се пръсне от смях. Това би било само чудесен завършек на моята гощавка — така тя ще остане в историята на граничната област.

— Ако наистина е вярно — рече Юлва, — че можете да играете само в присъствието на човек с кралска кръв, тогава не съм ли аз равностойна на кой да е от тия незначителни ирландски крале?

— Разбира се — бързо отвърна Фелимид, — никой повече от теб, Юлва, не би могъл да има претенции за кралско потекло. Но съществува още една пречка и ако имаш търпение, ще ти разкажа как стоят нещата. Моят пра-пра-пра-пра-пра-прадядо, Фелимид Козята брада, на когото съм кръстен, бил най-известният шут по времето, когато крал Финехта Гулайджията бил кралят на кралете в Ирландия. Той първи от нашия род се покръстил в християнството. Веднъж по време на едно пътуване в стаята, където нощувал, на Козята брада му се явил свети Адамнан. Изпълнен с уважение и страхопочитание, той решил, че светецът е по-велик от всеки крал, и за да изрази възхищението си, му показал своето изкуство, докато другият си седял на масата. Изпълнил най-сложните номера и така се престарал, че накрая си счупил врата и се проснал мъртъв на пода. Щом светецът разбрал какво се е случило, надигнал се, отишъл при дядо ми и го докоснал по врата, изричайки най-силно въздействуващите си молитви, и го съживил, макар че главата му си останала изкривена до последния му час. В знак на благодарност за извършеното чудо нашето семейство спасява една традиция — можем да играем пред архиепископите на Кашел и на Армаг, пред абатите на Йона и на Клонмакнойс, както и пред всички крале; но не ни е позволено да показваме изкуството си в присъствието на мъже или жени, които не са покръстени, По тази причина не можем да играем тук сега, макар че, ако зависеше от нас, с удоволствие бихме го сторили.

Орм се вторачи изумен в дребния ирландец, като чу тези думи — той лъжеше, ако се съди по спомените му от коледното празненство в двореца на крал Харалд. Тъкмо се канеше да каже това на глас, и улови предупредителния поглед на отец Вилибалд, който го накара да затвори уста.

— Може би така е пожелал сам Господ — тихо промълви другият ирландец. — Без да се хваля, но смело мога да твърдя, че близките придворни на краля поискаха да се покръстят най-вече, за да могат да останат в стаята, когато дойде време да изнасям представление на краля.

Юлва отвори уста и каза нещо, но в същия момент Орм, отец Вилибалд и двамата братя заговориха едновременно, така че думите й бяха напълно заглушени от гласовете им, от възклицанията на разочарование и от гълголещите и хъркащи звуци на пияните, които идваха от различни части на помещението.

Орм рече:

— Надявам се, че вие двамата ще останете по-дълго тук. Искаме да се насладим на изкуството ви, след като гостите си отидат — в моя дом всеки, мъж или жена, е добър християнин.

При тези думи много от младежите се развикаха още по-силно, искаха да видят изпълнението на смешниците независимо от това какви жертви трябва да направят.

— Ако няма друг изход, покръстете ни! — обади се един. — Не се бавете, само нека веднага да започват.

Някои от по-старите се разсмяха, но други изглеждаха замислени и неуверено се споглеждаха.

Гисле, синът на Черния Грим, скочи върху пейката и изкрещя.

— Нека тези, които не желаят да участвуват, да си ходят — да се върнат в удобните купи сено — само да не ни се пречкат тук.

Шумът и възбудата все повече нарастваха. Отец Вилибалд седеше със сведена глава и мърмореше нещо, а смешниците спокойно си пиеха бирата. Черния Грим рече:

— Сега покръстването не ми изглежда нещо кой знае какво и не ме тревожи особено, но това може би се дължи на тази чудесна бира, от която си сръбнах доста, а освен това съм позагрял от гуляя и от приятните разговори с приятели. Сигурно ще се чувствувам другояче, след като опиянението отмине и се сетя как съседите ще ми се смеят и подиграват.

— Всичките ти съседи са тук — каза Орм — и кой ще ти се присмива, щом те до един сторят като теб? Най-вероятно вие ще се присмивате на тези, които не са се покръстили, когато откриете, че с това сте си осигурили по-добър късмет.

— Може би си прав — отвърна Грим. — Никой не може да отрече, че на теб ти върви повече, отколкото на всеки друг.

Отец Вилибалд се изправи и. с широко: разперени ръце започна да чете молитви на латински, а гостите се усмириха и млъкнаха. Няколко жени пребледняха и потрепериха. Двама пияни се надигнаха и заповядаха на жените си веднага да ги последват и да напуснат това място на черна магия, но съпругите останаха неподвижни, сякаш не бяха чули думите им — погледът и слухът им бяха насочени единствено към отец Вилибалд; ето защо мъжете седнаха обратно с вид на хора, направили всичко, което е по силите им, и с мрачни лица се захванаха отново да пият.

Почувствува се голямо облекчение, когато отец Вилибалд престана да нарежда на латински — този език страшно им напомняше квичене на прасета. Вече на родния датски той им заговори за Христа, за силата и добрината му, за желанието му да вземе под крилото си всички хора, дори крадците и прелюбодейците.

— Сами виждате — продължи свещеникът, — че до един сте достойни да приемете благата, които Христос ви предлага; той е водач, който кани всички, и мъже и жени, на своето пиршество и им поднася богати дарове.

Присъствуващите харесаха неговата реч и повечето от тях се разсмяха; на всеки му беше забавно да чуе как наричат съседите му крадци и прелюбодейци, спокоен, че сам той не попада в тяхното число,

— Най-искрено се надявам — добави отец Вилибалд, — че ще бъдете негови последователи до края на земния си път и ще се съобразите с изискванията му — ще промените навиците си, ще следвате заповедите му и няма да почитате други богове.

— Да, да — нетърпеливо извикаха мнозина, — съгласни сме на всичко. А сега побързай и да минаваме към по-важната работа.

— Едно не бива да забравяте — рече свещеникът, — че от днес нататък трябва да идвате при мен в тази църква всяка неделя, или поне всяка трета неделя от месеца, за да чуете божията воля и да учите християнското учение. Обещавате ли?

— Обещаваме! — гръмко и нетърпеливо отвърнаха те. — Сега си затваряй устата, че времето тече и скоро ще се стъмни.

— Идвайте всяка неделя, най-добре ще е за душите ви; но тези, които живеят много далеч, могат да го правят само в третата неделя от месеца.

— Стига си дърдорил, свещенико, хайде, покръствай ни! — креснаха най-нетърпеливите.

— Тишина! — проехтя гласът на отец Вилибалд. — Ето че лукавите дяволи на грешите ви души, които живеят в тях от векове, ви подтикват да крещите и да ме прекъсвате. Те си мислят, че по този начин ще попречат на бога и ще ви задържат в своя власт. Това, което казвам, е много важно; трябва да слушате внимателно и да мълчите. Ще се помоля, за да прогоня от вас всички дяволи, така че да сте достойни да приемете християнството.

Той отново подхвана молитви на латински. Говореше бавно и строго; скоро някои от по-възрастните жени се разридаха и заплакаха. Никой от мъжете не посмя да обели дума; седяха и се взираха в него с тревожни, разширени очи и зяпнали усти. А двама клюмнаха, главите им се надвесваха все повече и поведа над чашите; скоро те се изсулиха под масата и оттам се разнесе силно хъркане.

Отец Вилибалд им заповяда да се доближат до коритото, в което бяха кръстили Харалд Ормсон, и там набързо поръси с вода и млади, и стари — всичко двадесет и трима мъже и деветнадесет жени. Орм и Рап измъкнаха изпод масата двамината заспали и ги разтърсиха, опитвайки се да ги събудят, но тъй като нищо не помогна, ги примъкнаха до коритото и ги държаха изправени, докато и те като останалите бяха напръскани; след това ги тикнаха в един ъгъл да дремят на спокойствие. Сега всички присъствуващи бяха в чудесно настроение, те изтискаха водата от косите си и весело се запътиха обратно към масите. Вдигаха такъв шум, че когато отец Вилибалд се опита да завърши церемонията с благословия, не се чу почти нищо от това, което казваше.

— Тук никои не се страхува от няколко капки вода — гордо се перчеха те и захилени се споглеждаха през масата.

— Вече всичко е готово.

— Хайде, ставайте, смешници, покажете ни на какво сте способни.

Братята си размениха бегли усмивки и се надигнаха. Моментално в залата настъпи мъртва тишина. Щом застанаха в центъра, най-вежливо се поклониха на Юлва, сякаш тя беше единственият зрител, а после дълго държаха публиката в състояние на безмълвно удивление или пък на неудържим смях. Премятаха се презглава ту напред, ту назад, без да си помагат с ръце, и винаги се приземяваха на краката си; имитираха птици и зверове, свиреха на флейта песнички, като танцуваха, застанали на ръцете си, жонглираха с чаши, ножове и мечове. После извадиха от торбите две огромни кукли, облечени в шарени дрехи и с лица като на стари жени. Фелимид хвана едната, а Фердиад — другата и те веднага проговориха — отначало приятелски, а после заклатиха глави и сърдито засъскаха, докато накрая започнаха да сипят най-страшни хули и се нахвърлиха бясно една върху друга като разярени врани. Зрителите потръпнаха, щом чуха куклите да говорят; жените скърцаха със зъби, а мъжете пребледняха и се хванаха за мечовете; но Юлва и отец Вилибалд, които отдавна познаваха триковете на ирландците, ги успокоиха, че това се дължи единствено на тяхното майсторство, а не на някаква магия. Сам Орм в първия момент изглеждаше смутен, но скоро пак започна да се смее; а когато шутовете доближиха куклите и ги накараха да се бият и да се ругаят още по-пискливо, сякаш всеки момент ще си заскубят косите, той избухна в такъв гръмогласен смях, че Юлва разтревожена се наведе към него над масата и го помоли да си спомни за крал Кола. Орм избърса сълзите от очите си и я погледна.

— Човек трудно се въздържа, когато му е весело — рече той, — но не мисля, че Господ ще позволи да ми се случи нещо лошо сега, след като току-що съм му направил такава услуга.

Но той очевидно прие сериозно предупреждението на Юлва; никога не би пренебрегнал нещо, което се отнася до здравето му.

Накрая представлението свърши, макар че гостите настоятелно молеха ирландците да продължат, а вечерта приключи, без някой да сподели участта на крал Кола. Отец Вилибалд благодари на Бога за щастието, с което ги бе дарил, и заради всички души, които бе успял да спечели за Христовата вяра. Така завърши голямата кръщелна гощавка на Орм.

Гостите напуснаха Грьонинг в сивата утринна мрачина, бъбрейки за това колко хубава бира и вкусна храна са погълнали и за чудесното изпълнение, което тези ирландски смешници им поднесоха.

Седма глава: ЗА ОРЪЖЕНОСЕЦА НА ШВЕДСКИЯ КРАЛ И ЗА УЧИТЕЛЯ ОТ ААХЕН И НЕГОВИТЕ ГРЕХОВЕ

След като всички гости с изключение на четиримата просяци си отидоха и Грьонинг възвърна спокойното си ежедневие, Орм и цялото семейство решиха, че гощавката е преминала по-успешно, отколкото са се надявали, и че кръщене като това без съмнение ще спечели: на Харалд Ормсон и на тях самите още по-голяма слава. Единствено Аса изглеждате замислена; тя отбеляза, че лакомите гости са изгълтали практически всичките им запаси от храна и пиене и за нуждите на семейството не е останало почти нищо.

— Пекарната е празна — рече тя. — В нея има само една малка торба, а килерът изглежда така, сякаш там са ровили цяла глутница вълци. Мога да те уверя, Орм, че ако ти се родят много синове, не би могъл да правиш подобна гощавка за всеки от тях, иначе ще стопиш богатството си. Не искам много-много да се оплаквам за това разточителство, редно е да почетем първородния син; но отсега нататък ще трябва да се задоволяваме само със слаба бира, поне до следващата реколта на хмела.

Орм заяви, че не желае да слуша натяквания, задето са изразходвали малко повече храна от обичайното.

— Но зная, правиш го с добри намерения — обърна се той към Аса — и мърмориш предимно по навик. Освен това съм чувал, че слабата бира е достатъчна за всеки мъж.

— Не забравяй. Аса — обади се отец Вилибалд, — че това не беше обикновено празненство — чрез него ние разпространихме Христовата истина и покръстихме много езичници. Затуй нека не се оплакваме, че сме били щедри — Господ ще ни го върне десетократно.

Аса се съгласи, че в това има доста истина. Тя не обичаше да противоречи на свещеника дори когато бе в по-злъчно настроение.

Отец Вилибалд изпитваше особена радост от постигнатото по време на гощавката; не само защото бе покръстил всички гости, но бе станал първият божи служител, спечелил за вярата смаландци.

— Сега най-после мога да призная — каза той, — че търпението ми е възнаградено и че не съм ви придружил напразно в тази ужасна земя. През трите дни на гощавката със собствените си ръце покръстих четиридесет и пет души. Уви, дори за един от тях не мога да кажа, че решението му е било продиктувано от истинско желание или вътрешна необходимост да служи на Христа, макар да им разказах толкова много за него. Убедиха ги двамата ирландци, а мъжете от Смаланд покръстих против волята им. Но съм убеден, че в тая земя божият слуга ще трябва дълго да чака, ако само седи и се надява, че те ще дойдат сами при него, подтиквани от сърдечните си пориви. Вярвам, че това, което стана по време на празненството, ще даде добри резултати. За всичко обаче трябва да благодарим на двамината братя ирландци; истинско чудо е, че Господ ги изпрати точно когато тяхното изкуство ни бе най-необходимо.

— Това е само божие дело — съгласи се Аса.

— А сега е време да чуем нещо повече за вас, странни люде, дошли при нас преоблечени като просяци — рече Орм на четиримата непознати. — Бих искал да знам защо тия известни смешници се скитат по нашите земи, кои са двамата им придружители и по каква работа сте тръгнали?

Едрият мъж с посивялата брада погледна към останалите и бавно кимна с глава. После заговори с плътен глас:

— Казвам се Спяле и живея в Упсала. Придружавал съм крал Ерик във всичките му походи и неотклонно съм стоял до него. Заради ръста и силата си бях избран за негов оръженосец. Сега вече не изпълнявам тези задължения; заповядано ми е да се върна в Упсала, предрешен като просяк с меч завързан за единия крак.

Той млъкна и всички го изгледаха изумено.

— Защо са вързали меч за крака ти? — попита Юлва.

— Отговорът на този въпрос с много сложен — отвърна той; — а също и обстоятелствата, свързани с това; но и дотук май казах повече, отколкото трябва — защото ти, жено, си сестра на крал Свен. Наи-важната ми новина е лоша: крал Ерик. когото всички наричаха Победител, е мъртъв.

Това бе наистина изненадваща вест и слушателите му поискаха да научат още подробности.

— Не се страхувай от мен — рече Юлва. — Макар че съм му сестра, ние с крал Свен не се обичаме; за последен път получих вест от него, когато изпрати тук хора да ни убият. Той ли причини смъртта на крал Ерик?

— Не, не — извика Спяле възмутено. — Ако бе така, сега нямаше да съм при вас и да ви разказвам. Крал Ерик умря от черна магия, сигурен съм; но не зная дали това беше дело на боговете или на тая отвратителна гутландка Сигрид — неговата кралица и дъщеря на Скоглар-Тосте — дано вечно се мята в пъклен въртоп сред остри мечове и змийски зъби! Кралят беше разположил корабите си край Малките острови и плячкосваше на сушата; скоро възнамеряваше да нападне крал Свен, който се бе укрил в Северен Сяланд. Добра сполука съпровождаше всичките ни начинания и настроението беше весело. Но щом спряхме в пристанището на Фалстер,[1] щастието ни измени — някаква лудост обхвана краля и той обяви пред цялата армия, че ще се покръсти. Твърдеше, че така ще има по-добър късмет, когато тръгне срещу крал Свен, и много скоро ще го унищожи завинаги. Тази глупост му бяха внушили саксонските свещеници, които отдавна му шепнеха разни работи на ухото. Новината никак не се хареса на войниците и някои открито заявиха, че е под достойнството на краля на шведите да вярва в подобни безсмислици — те могат да залъжат саксонците и датчаните, но не и него. Като чу това, той ги изгледа разярено и отговори само с няколко думи. Повече никой не каза нищо — знаеха, че е много мъдър и още, че винаги прави това, което е решил. Но кралицата, лудата гутландка, която беше дошла с нас на юг и бе повела всичките кораби, наследство от баща й, мразеше до смърт Христос и последователите му; на нея крал Ерик не успя да запуши устата. Между тях започна страшна разправия. Сред войниците се понесоха слухове — как тя рекла, че няма нищо по-достойно за съжаление от един покръстен крал и как той се заканил, че ще нареди да я наложат с пръчки, ако посмее пак да заговори за това. Но беше много късно да я заплашва с бои, трябвало е да опита брезовите пръчки още преди години. при това нееднократно. Заради тая кавга армията се раздели на два лагера — шведите и хората на кралицата се гледаха накриво и разменяха остри забележки, често дори вадеха мечовете си. После магия покоен крал Ерик; той се почувствува зле и лежеше безпомощно, без да може да помръдне. Рано една сутрин, докато повечето от нашите още спяха, лудата дъщеря на Скоглар-Тосте отплава заедно с всичките си кораби. Мнозина помислиха, че е отишла при крал Свен; същото реши и кралят, когато чу за това; но нямаше какво да се прави, а и той вече бе толкова изнемощял, че едва можеше да говори. След това паника обзе армията. Всички капитани на кораби искаха да ни напуснат и да се върнат по домовете си колкото може по-бързо; започнаха големи препирни за кралското съкровище и за това как най-добре да го разпределят между приближените му, за да не попадне в ръцете на крал Свен. Крал Ерик ме повика до леглото си и ми нареди да занеса този меч на сина му обратно в Упсала. Това е древният меч на нашите крале, даден им от Фраюр, и бе най-ценната вещ, която притежаваше. „Занеси меча ми в Упсала, Спяле — рече той, — и го пази добре; в него е щастието на моето семейство.“ После ме помоли да му дам вода и по това разбрах, че няма дълго да живее. Не мина много време и човекът, известен с прозвището Победител, умря в леглото си по най-мизерен начин. Едва се намериха достатъчно хора да издигнат погребалната му клада, всички се бяха разотишли. Как да е се справихме със задачата; убихме робите му и двама от свещениците и ги положихме в краката му на кладата, за да не се яви пред боговете сам, без придружители, като човек от простолюдието. После, докато огънят още горете, местните хора ни нападнаха с голяма армия. Избягах веднага щом ги видях — не от страх, а заради меча; през цялото време го нося скрит под дрехите и завързан за крака си. Накрая стигнахме до Сконе с тия тримата в една рибарска лодка. Какво ще стане със света сега, след като кралят умря, нямам никаква представа. Той беше най-великият владетел, макар че поразен от магията на онази ужасна вещица, умря така позорно и сега лежи върху далечния бряг на Фалстер, без дори да има могила, която да покрие праха му.

Това бе историята на Спяле и всички слушаха ококорени и безмълвни новините му.

— Настанаха тежки времена за кралете — рече Орм накрая. — Първо Стюрбьорн — най-силнияг; после крал Харалд — най-мъдрият от всички; а сега и крал Ерик — най-могъщият от тях. Неотдавна чухме, че великата императрица Теофано, която управляваше сама саксонците и ломбардците, също е умряла. Само крал Свен, братът на жена ми, най-злият измежду кралете, не умира, а напротив — дебелее и процъфтява. Бих искал да знам защо Бог не го унищожи и не остави по-добрите владетели да живеят.

— Господ ще го порази, когато му дойде времето — отвърна отец Вилибалд — както направи с Холоферн[2], чиято глава бе отсечена от Иудит, или пък със Сенахерив, господаря на асирийците, убит от собствените си синове, докато се молел на колене пред идолите си. Но често злите хора се вкопчват в живота, а и дяволът е по-силен тук, в тия северни земи, отколкото в цивилизованите части на света. Току-що чухме един ужасен пример, който доказва. че това е така: ето този Спяле съвсем спокойно ни разказва как той лично е убил двама слуги на Бога, за да ги принесе в жертва на езическата клада. Такива варварски обичаи, внушени от Дявола, не съществуват никъде другаде по света освен тук и сред някои племена на венедите. Дори не съм сигурен какво трябва да предприема срещу човек, извършил подобно престъпление. Какъв смисъл би имало да ти кажа, Спяле, че за това ще идеш в ада и ще гориш в пъклен огън — дори да не го бе извършил, ти пак би попаднал там.

Погледът на Спяле замислено обиколи малката група, седнала около него.

— Без да искам, казах повече, отколкото трябва — рече той, — и ядосах свещеника. Но ние извършихме това, защото спазвахме древния обичай — така се прави винаги когато някой шведски крал тръгне на пътешествие към боговете. А ти, жено, ме увери, че не съм заобиколен от врагове.

— Тя каза истината — обади се Орм. — Тук нищо лошо няма да ти се случи. Но не бива да те учудва, че ние, поклонниците на Христа, смятаме за грях да се убиват свещеници.

— Сега те се намират сред светите мъченици — каза отец Вилибалд.

— Щастливи ли са там? — попита Спяле.

— Седят от дясната страна на Господа и живеят в такова блаженство, каквото никой смъртен не може да си представи — отговори свещеникът.

— Тогава са по-добре, отколкото приживе — рече шведът, — защото при крал Ерик те живееха като роби.

— Заслужаваш по-скоро похвала, отколкото обвинения — рече тя, — щом си им помогнал да постигнат такова щастие.

Отец Вилибалд я изгледа сърдито и каза, че е потресен как тя приключва въпроса с толкова лека ръка.

— Бих простил тия глупави приказки, ако беше още безразсъдно момиче — добави той, — но сега, вече стопанка и майка на три деца, която е получила добро християнско възпитание, би трябвало да си по-разумна.

— Аз съм просто дъщеря на баща си — отвърна Юлва; — и не си спомням душата му да е спечелила нещо от това, че са му се родили деца, или пък че е слушал вашите нравоучеиия — твоите и на епископ Попо.

Свещеникът закима тъжно с глава, леко прекара ръка по темето си, както правеше винаги когато споменаваха името на крал Харалд. Още носеше белег с формата на кръст, останал от силния удар, който кралят му бе нанесъл с разпятието в момент на раздразнение.

— Не можем да отречем, че крал Харалд бе окаян грешник — каза той, — а в случая, за който намекваш, за малко да отида при светите мъченици. Но в много отношения той приличаше на крал Давид — може би тази прилика изпъква особено ако го сравним с крал Свен — и смятам, че не би се радвал да чуе как някоя от дъщерите му се шегува с такова нещо като убийството на свещеник.

— Всички сме грешни — промълви Орм. — И аз не правя изключение — неведнъж съм използувал сила срещу божи служители по време на походите ни в Кастилия и Леон, когато нападахме християнските градове и изгаряхме църквите им. Свещениците се биеха смело с копие и меч и господарят Алмансур бе заповядал винаги да ги убиваме първи. Но това беше отдавна — тогава не познавах още истинската вяра, затова се надявам, че Господ няма да ме съди прекалено строго.

— Имал съм по-добър късмет, отколкото предполагах — рече Спяле. — Виждам, че съм попаднал сред достойни мъже.

Бледият мъж с късата брада, четвъртият просяк, бе седял до този момент безмълвен и мрачно загледан пред себе си. Сега той въздъхна и заговори:

— Всички хора са грешни. Уви, това е вярно! Но никой от вас не носи по-голямо бреме в душата си от моето. Казвам се Рейналд, един недостоен слуга на бога, каноник на добрия епископ Екхард от Шлезвиг. Родом съм от Цюлпих в Лотарингия и бях учител в школата на Аахен. Дойдох на север, защото съгреших и зла орис ме преследва.

— Човек трудно би открил по-интересни просяци от вас — всеки има своя история — обади се Орм. — Ако разказът ти е занимателен, Рейналд, нека го чуем.

— Историята на един грях е винаги интересна — рече Юлва.

— Само ако човек я слуша с благочестиви намерения и си извади поука — добави отец Вилибалд.

— Уви, от моята история може да се извлече много полза — тъжно промълви учителят. — От двадесетата си година нататък съм имал отвратителен късмет. Може би сте чували, че в една пещера, някъде между Цюлпих и Хаймбах, живее много мъдра ясновидка на име Радла. Имах голямо желание да служа на Бога и майка ми ме заведе при нея, за да разбере дали ще имам щастлива съдба, ако стана свещеник.

Мъдрата старица хвана ръцете ми и дълго седя на стола си със затворени очи, като простенваше и се полюшваше напред-назад. Накрая започна да говори. Каза, че ще стана добър свещеник и че повече го неща, с които се захвана, ще бъдат успешни. „Но ще те преследва едно нещастие — добави тя, — ще извършиш три гряха — вторият ще е по-тежък от първия, а третият ще е пагубен за теб. Това е съдбата ти и от нея не можеш да избягаш.“ Такива бяха думите й; повече нищо не пожела да каже. На връщане към дома майка ми и аз плакахме безутешно — и двамата искахме да стана свещеник и да нямам грехове. Отидохме при нашия стар свещеник и поискахме съвет; той рече, че за щастлив трябва да се смята този, който извърши само три гряха през живота си; но това не ме успокои. Така аз постъпих в духовното училище на Аахен и нямаше по-ревностен и по-съвестен ученик от мен, нито пьк някой, който повече да внимава да не стори грях. По латински и литургия бях първи в цялото училище и още преди да навърша двадесет и една години, знаех наизуст всички евангелия и псалми, както и голяма част от Посланията до Тесалонийците[3] и Галатинците[4], които бяха прекалено трудни за повечето ученици; затова деканът Руммолд ме похвали и ме взе за свой дякон. Той беше много стар и гръмогласен като бивол, а очите му бяха големи и искрящи. Хората потръпваха, когато им заговореше. Две неща обичаше най-много на този свят — вино с подправки и всякакъв вид знания. Беше вещ в науки, толкова отвлечени и трудни, че малко хора знаеха дори значението на техните имена; например: астрология, мантик[5], алгоризъм[6]. Разправяха също, че разговарял с императрица Теофано на родния й език — византийски. На младини ходил в източните земи заедно с епископ Лютпранд от Кремона и разказваше чудни, невероятни истории за тези части от света. Цял живот бе събирал книги и вече притежаваше повече от седемдесет. Често вечер, когато му носех в спалнята виното, ми изнасяше лекции на разни сложни теми или ме караше да му чета на глас творбите на древните поети, които се намираха в библиотеката му. Един от тях се наричаше Стаций[7]; в сложни рими той възпяваше войните, които византийците водили с един град на име Тива. Другият се казваше Ермолдус Нигелус; той беше по-разбираем. Разказваше за свещения император Лудвиг, синът на император Карл Велики, и за войните, дето водил срещу езичниците в Испания. Когато правех грешки, четейки Стаций, старият декан ме ругаеше и замахваше с бастуна си; казваше, че трябва да обичам този автор и да го чета внимателно — бил първият римски, поет, които се покръстил в християнството. Стараех се да удовлетворя желанието на декана и да избягна бастуна, и правех всичко възможно да му се подчинявам; но макар че се опитвах, не успях да заобичам Стаций. Имаше още един поет, чиито творби деканът притежаваше; те бяха подвързани по-хубаво от останалите. Понякога го виждах как седи над тях и си мърмори. В такива случаи цялата му строгост се стопяваше и той ме караше да донеса още вино; но никога не ми даде да чета от тази книга. Любопитството ми се изостри; исках да узная какво съдържа тя и една вечер, когато деканът беше на посещение при епископа, отидох в спалнята му и започнах да я търся. Намерих я в малко сандъче под стола в нишата. Книгата започваше с „Ръководство на учителя“ — напътствията на благочестивия Бенедикт за това как се води праведен живот. Имаше лекция върху целомъдрието от някакъв англичанин на име Алдхелмус. Следваше дълга поема, написана много красиво и внимателно. Заглавието й беше Ars Amandi, което означава „изкуството на любовта“. Авторът се казваше Овидий — древноримски поет; съвсем сигурен съм, че не е бил християнин.

Учителят погледна тъжно към отец Вилибалд, като стигна до този момент, от разказа си. Свещеникът му кимна замислено.

— Разказвали са ми за тази книга — рече той. — Знам, че разни глупави монаси и опитни монахини я ценят много.

— Тя е като питието на самия Велзевул — продължи учителят, — по-сладка е дори от мед. Трудно ми беше да разбера всичко, изобилствуваха думи, които не се използуват в евангелията и посланията, нито пък в творбите на Стаций; но желанието ми да открия нейното значение не бе по-малко от страха, който изпитвах, предчувствувайки съдържанието й. За него няма да кажа нищо, освен че дава пълни подробности за всякакъв вид милувки, сладковонни вещества, странни мелодии и всички чувствени удоволствия, на които човек може да се наслади. В началото се страхувах да не би да съгрешавам, като четях тия неща, но после размислих (Дяволът ми е шепнел тогава) и реших, че нещо, което е подходящо за един мъдър декан, не би могло да ме вкара в грях. А този сластолюбив Овидий, макар и изцяло под въздействието на Дявола, наистина беше велик поет. С изненада установих, че стиховете му се загнездват в ума ми, без да правя каквито и да е усилия да ги запаметявам, запомних ги далеч по-лесно от Посланието до Галатинците въпреки старанията и волята, които бях положил да ги науча. Четох, докато чух стъпките на декана пред къщата. Щом влезе, той здравата ме наложи с бастуна, защото бях забравил да го посрещна с горящ факел и да му помогна да се прибере. Но аз почти не усетих болка, умът ми бе зает с много по-важни неща. На два пъти по-късно, когато той отсъствуваше, се промъквах в стаята му и така успях да прочета поемата докрай. У мен настъпи коренна промяна — от този момент нататък в главата ми непрекъснато се въртяха грешни мигли под формата на най-мелодични стихове. Скоро след това заради добрата ми подготовка ме назначиха за учител в школата на катедралата. Всичко беше наред до момента, в който получих известие да се явя пред епископа. Той ме уведоми, че богатият търговец Дудо от град Маастрихт, който бил известен с набожността си и поднасял на църквата щедри дарове, поискал да му изпратят някой благочестив и начетен свещеник, за да възпитава сина му на християнски добродетели, а също и да го научи да пише и да смята. Епископът избрал мен за тази служба, тъй като деканът ме смятал за най-подготвен от младите учители и за единствения, който владее достатъчно добре смятането. За да мога също да отслужвам литургии в къщата на търговеца, добрият епископ ме ръкоположи за свещеник, имащ правото да изповядва. Заминах веднага за Маастрихт, където ме очакваше самият Дявол.

Той стисна с ръце главата си и силно застена.

— Не е кои знае колко интересно дотук — обади се Орм, — но сега вероятно ще се случи нещо. Да чуем какво стана, когато срещна Дявола.

— Той не се яви пред мен от плът и кръв — рече учителят, — но и така преживях достатъчно. Търговецът Дудо живееше в голяма къща край реката: посрещна ме сърдечно. Всяка сутрин и вечер призовавах към молитва цялото семейство. Заех се енергично с обучението на сина му, а понякога и сам Дудо идваше да ни слуша — беше наистина набожен мъж и често ми напомняше да не щадя сина му с пръчката. Жена му се казваше Алхмунда. Имаше сестра, вдовица на име Апостолика, която също живееше с тях. И двете бяха млади и хубави; и двете имаха най-скромно и добродетелно държане. Движеха се бавно, с очи забити в пода, а по време на молитва бяха най-ревностни от всички. Избягвах да говоря с тях и не смеех да ги разгледам отблизо, защото похотливият Овидий бе още загнезден в душата ми. Всичко вървеше добре, докато един ден търговецът трябваше да замине по. работа на дълго пътешествие — на юг и в Ломбардия. Преди да тръгне, се изповяда и се зарече да поднесе богати дарове на църквата, ако се върне жив и здрав у дома. На раздяла даде последни напътствия на домашните си; накара ме да обещая, че ще се моля за него всеки ден, и накрая пое заедно с прислугата и конете си. Жена му и сестра й се разридаха безутешно на заминаване, но след като той напусна дома, сълзите им бързо пресъхнаха и изведнъж държанието им съвсем се промени. Когато се молехме, бяха набожни както винаги; но често идваха да слушат уроците и с впити в лицето ми очи седяха и си шепнеха нещо. Понякога загрижено се чудеха дали детето не си преуморява мозъка и го освобождаваха да играе, за да могат, както тайно ми шушнеха, да се съветват с мен по някои много важни въпроси. Изумени били, че съм толкова сериозен и мрачен, като се има предвид младостта ми; а господарката Апостолика попита дали е вярно, че всички млади свещеници са плахи с жените. Сега те двете със сестра й можели да се смятат за бедни вдовици в траур и имали страшна нужда от утешение и съвети. Казаха ми, че искат непремено да се изповядат преди Великден, и Алхмунда ме попита дали имам право да опрощавам грехове. Отговорих, че епископът ми е дал такава власт, защото, както сам ми беше обяснил, семейството било добро и благочестиво н членовете му надали имали големи прегрешения. При тези думи те радостно плеснаха с ръце; от този момент нататък аз станах играчка в ръцете на Дявола и тези жени обсебваха мисълта ми все повече и повече. За да не пострада доброто им име, Дудо беше забранил да ходят из града сами и бе предупредил камериера си да следи за спазването на нарежданията. Затова те честичко ми хвърляха сладострастни погледи и постепенно ме въвлякоха в ужасен грях. Уви, трябваше да остана твърд н да устоявам на молбите им или пък да избягам, както направил Йосиф в къщата на Потифар; но той не бил чел Овидий и положението му не било така опасно. Щом ги погледнех, мисълта ми отхвърляше всичко благочестиво и целомъдрено и се изпълваше с похот и греховни мисли. Разтрепервах се, щом минеха край мен, но не смеех да предприема нищо — бях още млад и невинен, не разбирах от тези неща. На тия жени обаче, обладани също като мен от нечисти помисли и далеч не толкова плахи, не им липсваше смелост. Една нощ, докато спях в стаята си, някаква жена се вмъкна в леглото ми и ме събуди. Не можех да говоря, бях обзет едновременно от ужас и буйна радост. Прошепна ми, че започва да гърми, а тя много се страхувала от бури. После ме взе в прегръдките си и ме разцелува страстно. В този момент проблесна светкавица й освети стаята — видях, че е Апостолика: и макар че също се боях, вече нямах време да мисля за това. Но малко по-късно, след като се бях насладял на Апостолика и удоволствието, което изпитах, далеч надминаваше всички описания на Овидий, чух как точно над къщата удари гръм. Уплаших се много — мислех, че Господ ще ме порази със своята гръмотевица. Но не се случи нищо подобно; а на следващата нощ, когато Алхмунда дойде при мен, изпълнена с не по-малко желание от сестра си, дори нямаше буря; с двойно по-голяма страст, с безразсъдна смелост и кораво сърце аз се отдадох на греховните удоволствия. Двете сестри имаха приятен и благ характер, никога не ме ядосваха и не се караха помежду си; у тях нямаше злина, само неутолимо сластолюбие. Нито веднъж не проявиха страх или угризение за извършеното, единствено се безпокояха да не би някой от прислужниците да заподозре какво вършат. Но Дяволът ги държеше здраво в своя власт; нима има нещо, което би му доставило по-голямо удоволствие от това да причини падението на един божи слуга? На Великден членовете на цялото домакинство се изредиха един по един да се изповядат. Последни дойдоха Алхмунда и Апостолика. Те най-сериозно ми описаха всичко, което се бе случило между нас, и аз нямах друг избор, освен да им дам опрощение. Беше ми наистина много мъчително да направя това; макар че бях дълбоки затънал в грехове, чувствувах се така, сякаш преднамерено изневерявам на Бога.

— Искрено се надявам, че си се поправил — строго промълви отец Вилибалд.

— Така се надявах и аз — отвърна учителят, — но друго ми било писано. Същото каза и онази жена, когато ме предупреди за трите ми гряха. Все пак дотогава Дяволът не беше обладал напълно душата ми. Всеки ден се молех за търговеца, както му бях обещал, за да се върне здрав и читав вкъщи, дори след време започнах да се обръщам към Бога по два-три пъти дневно. Исках да успокоя съвестта си и да потисна ужаса, който бе изпълнил сърцето ми. Но с всеки изминал ден той нарастваше, докато накрая, в нощта след празненството на Възкресение Христово, не изтраях; тайно се измъкнах от къщата и от града и тръгнах по трудните пътища, просейки, към дома, където все още живееше майка ми. Тя беше набожна жена и се разплака горчиво, когато й разказах за случилото се. После започна да ме успокоява. Не било чудно, каза тя, че жените забравяли своята смиреност, като ме видят; такива неща ставали доста по-често, отколкото хората обикновено си представят. Единственото, което съм можел да направя, било да се върна при добрия декан и да му разкажа всичко. Даде ми благословията си и аз потеглих, за да изпълня заръката й. Като ме видя, че пристигам, деканът ме погледна изумено и ме попита защо съм дошъл. Разплакан му разправих цялата история от начало до край. Той кипна, щом разбра, че съм чел Овидий без негово разрешение; а когато му разказах за случилото се между мен и двете жени, запляска с длани по коленете си и избухна в неудържим, гръмък смях. Настояваше да му опиша всички подробности, искаше да знае дали съм останал доволен от тях; после въздъхна и каза, че нищо в живота не може да се сравни с младостта и ни едно деканско място в цялата империя не би могло да възмезди нейната загуба. По-нататък обаче лицето му все повече и повече се навъсваше и щом свърших, той удари силно по масата и избоботи, че съм се държал скандално и че само епископът можел да реши този въпрос. Затова отидохме при него и аз повторих всичко. Двамата с декана бяха на мнение, че поведението ми е било недостойно и не съм оправдал тяхното доверие в две отношения: първо, защото съм напуснал длъжността, която са ми възложили, и второ, защото не съм спазил тайната на изповедта и съм разказал на майка си за случилото се. Естествено, това, че съм извършил прелюбодейство. също било тежък грях и той можел да се заличи само с усърдно разкаяние, но тъй като съм бил подтикван по-скоро от младежка глупост, отколкото от зли намерения, те казаха, че ще ми наложат възможно най-леко наказание. Предложиха ми да си избера едно от тия три неща: да прекарам една година като свещеник при прокажените в голямата болница в Юлих; да отида на поклонение в Светата земя и оттам да донеса на върховните църковни власти масло от Маслинения хълм и вода от река Йордан; или пък да стана мисионер и да покръствам датските езичници. Окрилен от съчувствието им и пламнал от желание да залича греха си, избрах най-тежката участ. И така, изпратиха ме при епископ Екхард в Хедебю. Той ме посрещна топло и заради познанията ми скоро ме направи свой каноник. При него прекарах две години. Проявих много усърдие и живеех благочестиво, преподавайки в училището, което бе основал там, докато съдбата ми отново взе връх и аз извърших втория си грях.

— Странен свещеник си ти — рече Орм — с твоите грехове и налудничави жени. Но още не си ни обяснил как попадна тук.

— Защо не се ожениш като всеки разумен мъж — попита Юлва, — след като изпитваш толкова силно влечение.към жените?

— Някои твърдят, че свещениците не бива да се женят — отвърна учителят. — Ето, и вашият свещеник си няма жена; но може би той е по-благочестив от мен и лесно устоява на съблазните.

— Занимавали са ме по-важни неща от жените — рече отец Вилибалд, — а сега, слава богу, стигнах възрастта, когато за мен не съществуват вече изкушения. Светите апостоли са имали различни мнения по този въпрос. Свети Петър например бил женен, дори взел жена си, когато пътешествувал сред езичниците. Но свети Павел мислел другояче; той цял живот останал сам — може би затова пътувал и писал много повече. От доста години насам духовниците се придържат към мнението на свети Павел. Сега абатите на свети Бенедикт във Франция твърдят, че свещениците трябва да се въздържат от брак и по възможност от всякакви форми на плътска наслада. Аз самият смятам, че скоро няма да успеем да убедим всички божи служители да стигнат до такова лишение.

— Думите ти са верни — потвърди учителят. — Спомням си как френският абат Одо и учениците му проповядваха, че женитбата е страшен грях за свещениците, и аз съм съгласен с тях. Но Дяволът е безкрайно хитър, а клопките му са многобройни. И ето ме сега тук, бездомен изгнаник, скитам се из тия диви земи, защото отказах да се оженя. Това бе вторият от трите гряха, за които ясновидката предсказа, че ще определят съдбата ми. Не мога да си представя какъв ще бъде третият.

Всички го подканиха да продължи; след като Юлва го подкрепи със силна бира, той им разказа за втория си грях.

[1] Остров н Балтийско море, сега част от Дания. — Б. пр. ↑

[2] Асирийски военачалник, убит от библейската героиня Иудит от Апокрифа. — Б. пр. ↑

[3] Първо и второ послание на апостол Павел до Тесалонийците. — Б. пр. ↑

[4] Книга от Новия завет, послание на апостол Павел до Галатинците. — Б. пр. ↑

[5] Черна магия от гръцкото „мактикос“, което значи пророчество. — Б. пр. ↑

[6] Смятане с арабски числа, малко практикувана по това време наука. — Б. а. ↑

[7] Публий Папиний Стаций — 45? — 96 г., римски поет. — Б. пр. ↑

Осма глава: ЗА ВТОРИЯ ГРЯХ НА УЧИТЕЛЯ И ЗА НАКАЗАНИЕТО, КОЕТО ПОЛУЧИЛ ЗАРАДИ НЕГО

— Та да продължа разказа си — поде отново учителят с меланхоличен глас. — Недалеч от Хедебю живее една жена на име Тордис. Тя е от благородно потекло и е измежду най-богатите в този район, има обширни имоти и много стада. Родена е в семейство на езичници и самата е отраснала като такава. Заради богатството си е била вече три пъти омъжвана, макар да е още млада, и всичките й съпрузи са срещнали смъртта по време на война или в кръвна разпра. Когато убиха третия, изпадна в дълбока меланхолия и сама дойде при епископ Екхард. Заяви, че иска да потърси божията подкрепа. Той лично я посвети в учението на Христос и впоследствие я покръсти. Оттогава тя редовно посещава богослуженията. В началото пристигаше на кон, начело на голямо шествие от свои последователи и с не по-малко шум и звън на оръжие от кой да е боен водач. Беше безкрайно горда и избухлива и отказваше да накара хората си да оставят оръжието, преди да влязат в църквата; твърдеше, че ако позволи това, те няма да направят приятно впечатление, минавайки по пътеката между пейките. Най-накрая епископът успя да я убеди и ни помоли винаги да се отнасяме с нея изключително търпеливо, защото била в състояние да стори много добрини на Светата църква. И наистина, няколко пъти тя донесе на епископа богати дарове. Но Тордис винаги създаваше неприятности, особено с държането си към мен. Още щом ме видя, бе обладана от някаква неутолима страст да притежава тялото ми. Веднъж след литургия ме изчака сама в преддверието и поиска да я благословя. Сторих това, а тя ме разглеждаше най-подробно от глава до пети н ми каза, че ако само малко се погрижа за косата и брадата си, както прави всеки мъж, бих могъл да изпълнявам далеч по-важна длъжност, отколкото да отслужвам литургии.

— Заповядай в дома ми, когато пожелаеш — добави тя. — Ще се погрижа да не съжаляваш, че си ме посетил.

После ме сграбчи за ушите и ме целуна най-безсрамно, макар че дяконът ми бе застанал наблизо. Тя си тръгна, а аз стоях стъписан и ужасен. С божията помощ вече бях станал неподатлив на изкушения и твърдо реших, че този път ще се държа безупречно. Освен това тя не беше така красива, както двете жени от Маастрихт, които ме бяха отклонили от правия път. Затова не се страхувах, че ще ме съблазни. Притеснявах се само да не направи някоя щуротия. За голямо мое съжаление по това време епископ Екхард отсъствуваше от града — бе отишъл на църковно събрание в Майнц. Убедих дякона да не споменава пред никого за случилото се, макар че, какъвто бе наивен и глупав, той много се смя на инцидента. Същата вечер се молих непрекъснато и призовавах Господ да ми помогне да се справя с тази жена. Когато се надигнах от молитва, се почувствувах невероятно силен и реших, че бог я е изпратил, за да ми покаже колко съм укрепнал и как вече мога да устоявам на изкушенията на плътта. Но следващия път, когато тя дойде на църква, открих, че отново изпитвам същия страх. Още докато хорът пееше, побягнах с все сила към ризницата, за да избягна срещата с нея; но тя без всякакъв срам хукна след мен и ме догони, преди да успея да,изляза от църквата. Попита ме защо не съм я посетил, след като изрично ме е поканила. Отговорих, че времето ми е изцяло запълнено с важни дела.

— Нищо не може да е по-важно от мен — рече тя. — Ти си мъжът, за когото искам да се омъжа, независимо че си с бръсната глава. Мислех, че не си толкова глупав, та да ме оставиш да седя и да те чакам, след като ти дадох толкова ясни доказателства за чувствата си.

Вече бях съвсем объркан; отпърво единственото извинение, което успях да измисля, бе, че по най-различни причини не мога да напускам църквата, докато епископа го няма. Но после придобих смелост и й отговорих категорично, че бракът е удоволствие, което служителите на Христа не могат да си позволят и че светите отци на църквата не биха одобрили, ако една жена се омъжи за четвърти път. Тя пребледня и още докато говорех, тръгна към мен със застрашителен вид.

— Скопен ли си — попита, — или съм прекалено стара, за да те възбудя?

Изглеждаше много опасна в гнева си, затова грабнах разпятието и го вдигнах пред нея. Започнах да се моля злият дух да я напусне; но тя изтръгна кръста от ръката ми с такава сила, че полетя назад и си удари главата в огромния шкаф за одежди. После моментално скочи на крака и се развика за помощ, а аз вече не помня какво направих. Съдбата, от която не мога да избягам, отново взе връх. В преддверието на църквата се разрази бой, а после и на площада отвън. Нейните придружители се опитваха да й помогнат, а добрите хора от града застанаха на моя страна. Имаше убити и от двата лагера, включително и един заместник-дякон, чиято глава бе посечена от удар с меч, а също и каноникът Андреас, който се втурна от резиденцията на епископа, за да прекрати схватката; камък го удари по главата и той умря на следващия ден. Накрая успяхме да я прогоним заедно с онези от хората й, които бяха в състояние да бягат; но аз изпаднах в пълно отчаяние, когато погледнах бойното поле — двама свещеници бяха убити заради мен. Когато се върна и чу за случката, епископ Екхард реши, че по-голямата част от вината е моя, защото, както изрично бил наредил на всички, с тази жена трябвало да се отнасяме изключително търпеливо и внимателно, а пък аз не съм изпълнил това. Каза, че трябва да се съглася с всичките й желания. Настоявах да ме накаже възможно най-строго, тъй като мисълта за тоя грях ме измъчваше страшно, макар да знаех, че не бих могъл да го избягна. Разказах на епископа за предсказанието на ясновидката и за това как сега съм извършил втория от трите гряха, които ми е писано да направя. Той отговори, че би предпочел да не се намирам в Хедебю, когато дойде време за третия. Накрая намериха подходящо наказание за мен — да отида на поклонение на север в земите на дивите смаландци и да се опитам да откупя от тях отец Себастиян, един фанатичен божи слуга, който преди три години бил изпратен при тях, за да проповядва Евангелието, и оттогава се е затрил в робство. Натам съм се запътил сега и такава е мисията ми. Вече знаете не по-малко от мен за всичките ми патила.

С това разказът му завърши. Юлва се засмя и му предложи още бира.

— Изглежда, нямаш късмет с жените, все едно как се отнасяш с тях — рече тя, — независимо че си прочел в оная книга всичко за изкуството на любовта. И надали ще имаш повече успех с жените тук, в тия земи.

Но учителят Рейналд отговори, че отдавна се е излекувал от подобна суета.

— Май в много отношения си голям глупак — рече Орм, — а също и твоят епископ, щом двамата смятате, че има някаква надежда да откупиш този свещеник от смаландците, или че ти самият ще се отървеш жив без помощта на злато и сребро.

Учителят поклати тъжно глава и се усмихна.

— Нямам ни злато, ни сребро — каза той — и не възнамерявам да предлагам на смаландците някакъв откуп за отец Себастиян. Смятам да стана техен роб и да заема неговото място. По-млад съм и по-силен: затова мисля, че ще се съгласят. По този начин се надявам до известна степен да изкупя вината си за смъртта на двамата свещеници.

Всички се втрещиха, като чуха този отговор: отначало отказаха да повярват, че той говори сериозно. Но Рейналд се закле, че е така.

— Мисля, че не съм по-лош християнин от другите — възкликна Орм, — но бих предпочел да потъна във всякакъв вид грехове, отколкото доброволно да стана роб.

Отец Вилибалд се обади, че не всеки може да притежава такъв християнски фанатизъм, но че учителят е взел правилно решение.

— Робството ти няма да е дълго — успокои го той. — По най-точни изчисления остават по-малко от пет години до момента, в който Христос ще се върне на земята. Така че, ако стоиш далеч от жените и не се забъркаш в някоя каша заради тях, може би дотогава ще успееш да покръстиш доста смаландци и така в часа на Страшния съд ще се явиш пред Бога с чиста съвест.

— Това е вярно — отвърна учителят. — Същата мисъл ми хрумна и на мен. За съжаление, все още ми предстои да извърша третия си грях, а старата жена каза, че той щял да бъде най-ужасен от всички.

Никой не успя да измисли нещо, с което да го успокои, а Орм изрази надежда, че този момент няма да дойде скоро.

— Не ми се ще това да стане, докато си на гости в моя дом — добави той. — Искам само да те уверя, свещенико, и теб, Спяле, както и вас, смешници, че можете да останете тук колкото желаете.

— Аз също ви каня — обади се Юлва. Просяците благодариха и на двамата, но Спяле каза, че ще стои само няколко дни.

— Не трябва да се бавя — обясни той, — след като за крака ми е завързано това, което носи късмет на шведските крале.

Ирландците заявиха, че ще тръгнат със Спяле, тъй като също отиват в Упсала. Ако не им потръгне там, другаде има още крале, които сигурно ще ги посрещнат добре.

— Можем да идем в Норвегия — продължиха те. — Сега там крал е Олав Трюгвасон; казват, че станал набожен християнин. А друга възможност е да отпътуваме на изток при принц Валдемар от Гардарике — той е известен като могъщ и богат владетел и е добре разположен към хората от нашата професия.

— Доста далеч е за вас — рече Орм.

— Ние нямаме дом — отвърнаха те — и сме обречени цял живот да скитаме по света. Но ще ходим там, където има крале, защото те са нашите покровители. Отвъд Гардарике е царството на Василий, този, дето наричат Българоубиец; сега той е най-силният монарх, след като крал Харалд и крал Ерик са мъртви. Ако можеше да ни чуе, младият германски император сигурно би се обидил, а също и крал Бриън, сегашният владетел на Ирландия. От разни хора, пътешествували по далечни земи, знаем, че шутовете на императора на Миклагард били много известни и правели най-невероятни неща; особено се говори за представлението, което изнесли пред пратениците на стария германски император по времето, когато Никифор управляваше там. Казват, че се катерили по прът — нещо съвсем ново за нас, макар да смятаме, че знаем повече номера от кой да е друг. Затова може би си струвала предприемем пътешествие дотам, за да се уверим сами дали наистина са толкова изкусни, а също и да им покажем какво могат братята Ерин. Би било голяма чест за нас да играем пред император Василий, а за него — да ни приеме в двора си. Но първо ще идем в Упсала при младия крал; смятаме за най-разумно да пътуваме със Спяле — той е добър другар, с който можеш лесно да обикаляш и да просиш.

Ирландците не промениха решението си; няколко дни по-късно след като поотпочина, Спяле отново привърза кралския меч за крака си и тримата нарамиха торбите и просешките тояги. Аса и Юлва им дадоха доста храна за из път и те заявиха, че едва ли ще намерят другаде такова гостоприемство, каквото, за техен късмет, са им оказали тук, в Грьонинг.

На раздяла Фелимид каза на Орм:

— Запомни, че ако някога се срещнем отново, в наше лице имаш добри приятели.

— Много се надявам да се видим пак — промълви Орм, — но щом тръгвате за Миклагард, малко вероятно е тези надежди да се оправдаят. Аз оставам тук като мирен земевладелец; ще гледам как децата ми растат и добитъкът се угоява и никога вече няма да кръстосвам моретата.

— Кой знае? — рекоха дребните дългоухи мъже. — Може ли някой да предвиди?

Те завъртяха глави, получиха благословия от отец Вилибалд и отпътуваха заедно със Спяле.

Но учителят Рейналд остана по-дълго в дома на Орм, тъй като всички решиха, че така ще е най-добре за него. Бяха единодушни, че ще бъде лудост да тръгне сам през границата и да търси отец Себастияи — щяха да го хванат и да го убият, без да успее да постигне нищо. Затова се уговориха да остане в Грьонинг, докато дойде време за голямото годишно събрание, наречено Събора, което хората от пограничните земи организираха в местността Камъка на Върлината; този момент наближаваше скоро. На Събора, добави Орм, биха могли да постигнат някакво споразумение със смаландците по въпроса, който го вълнува.

Девета глава: КАК УЧИТЕЛЯТ ТЪРСЕШЕ ИЗГУБЕНИ ЮНИЦИ И СЕДНА В ЕДНО ЧЕРЕШОВО ДЪРВО

Учителят Рейналд остана при тях през цялото лято. Помагаше на отец Вилибалд да задоволява духовните потребности на семейството и на онези покръстени християни, които бяха решили, че си струва да удържат на обещанието си и присъствуваха на богослуженията. Всички го хвалеха, че чудно хубаво пее литургии, по-красиво от всичко, което бяха чували по тези земи. Отначало новопокръстените проявяваха нежелание да идват в неделя, но новината за неговото пеене се разпространи и все повече хора започнаха да се появяват; а жените го слушаха с насълзени очи. Отец Вилибалд му беше много благодарен, защото сам той нямаше мелодичен глас.

Но учителят не можеше да върши никакъв друг вид полезна работа. Орм искаше да му осигури някаква дейност, с която да запълни седмицата му, и положи всички усилия да открие нещо, което би могъл да свърши добре; но не се намери ни една задача, в която да е полезен. Не разбираше от търговия и не можеше да работи с каквото и да е сечиво. Орм му каза:

— Лошо, скоро ще станеш роб и ако действително можеш само да пееш, ще ти бъде много трудно в Смаланд. Добре ще е за теб да се научиш да вършиш нещо полезно още докато си тук — това би ти спестило доста белези по гърба.

Учителят се съгласи с въздишка. Опита множество съвсем елементарни задачи, но не успя в нито една от тях, Когато го накараха да кося трева, гледката беше покъртителна — не успя да се научи как да замахва с косата, Беше напълно безполезен и в дърводелството, макар че Рап и дори Орм изразходваха доста време, за да го обучат; а когато се опита да цепи дърва за пещта в пекарната, така си удари крака, че работниците, дошли да пренасят материал, го завариха да стене проснат на земята сред локва кръв. Щом се възстанови, го изпратиха заедно с един помощник от домакинството да наблюдава връвта на рибарските пръчки в реката, но там го нападна огромна змиорка и се уви около ръката му. В паниката си той преобърна лодката и целият улов потъна обратно във водата, а двамата едва успяха да се доберат до брега. Така на него гледаха предимно като на герой от богослуженията и приятен събеседник вечер, когато всички седят и вършат ръчната си работа, а той разказва истории за светии и императори; във всичко друго го смятаха за безкрайно некадърен човек, неспособен да се справи дори с най-простите неща, които всички умеят. Все пак го харесваха, особено жените — те, от Юлва и Аса до най-младите прислужнички, непрекъснато се суетяха около него и го защитаваха смело дори когато имаше минимално основание за това.

Рано напролет същата година Едноокия Рап се ожени за една закръгленичка фермерска дъщеря на име Торгун. Независимо че беше едноок, много лесно спечели сърцето й, защото бе известен като човек, който е пътешествувал в далечни земи и умее да върти оръжието. Той нареди на жена си да се покръсти и тя веднага стори това; оттогава не бе пропуснала църковна служба. Всички я харесваха, беше много трудолюбива и с Рап се разбираха добре, макар понякога той да мърмореше, че била бъбрива и че й трябвало много време да зачене. Юлва се сприятели с нея и двете често седяха и си шепнеха доверени неща, изливайки непрекъснат поток от думи.

Един ден се случи така, че всички от домакинството трябваше да отидат в гората да търсят няколко изгубени юници. Това отне доста време. Привечер, след като не откри нищо, Рап се запъти към къщи и чу шум откъм брезовата горичка. Когато приближи, видя, че в тревата до един камък лежи Торгун, а учителят Рейналд се е надвесил над нея. Повече не можеше да различи, защото тревата беше висока. Щом чуха стьпкте му, те бързо се изправиха. Рап стоеше безмълвен, но Торгун моментално заподскача към него на един крак, бълвайки поток от думи.

— Какъв късмет, че дойде — рече тя, — ще ми помогнеш да стигна до дома. Изкълчих си коляното — паднах, препъвайки се в едно коренище. Лежах там и виках за помощ, докато този добър човек се притече; но не беше достатъчно силен да ме вдигне и да ме носи, затова започна да чете молитви над коляното и ето, вече се чувствувам по-добре.

— Имам само едно око — отговори Рап, — но с него виждам чудесно. Беше ли необходимо да лежи върху теб, докато се моли?

— Не е бил върху мен — възмутено възрази Торгун. — Рап, Рап, какво си въобразяваш? Беше коленичил до мен и държеше крака ми, докато изрече трите молитви.

— Три? — учуди се Рап.

— Не се прави на по-глупав, отколкото си — рече жена му. — Първо, в името на Отца, второ, в името на Сина и накрая в името на Светия дух. Това прави три.

Рап погледна свещеника. Той беше пребледнял и устата му трепереше, но иначе изглеждаше както обикновено.

— Само дъхът ти да беше учестен — замислено промълви Рап, — и вече да си мъртъв.

— Дойдох в тази земя, защото искам да стана мъченик — меко заговори учителят.

— Както си тръгнал, желанието ти ще се сбъдне — отвърна Рап, — но чакай, жено, да погледна това коляно, ако изобщо помниш кое от двете те болеше.

Торгун изсумтя жаловито и се оплака, че никога досега не са се отнасяли така с нея: все пак послушно седна на камъка и разголи лявото коляно. Не можаха да се споразумеят дали на него се вижда подутина, но щом той го натисна с палец, Торгун изкрещя.

— Преди няколко минути беше още по-зле — рече тя, — но смятам, че с твоя помощ ще мога да измина на куц крак разстоянието до дома.

Рап стоеше с мрачно лице и размишляваше. Накрая промълви:

— Не зная дали коляното е пострадало, тъй като виковете ти не означават нищо; но не бих искал Орм да каже, че безпричинно съм убил негов гост. Най-добре от тия неща разбира отец Вилибалд и той ще реши дали кракът е наистина болен.

Тръгнаха за вкъщи; придвижваха се бързо, макар че заради болката Торгун често трябваше да спира и да почива. Последните метри се наложи да измине подпряна на двамата мъже. обгърнала с ръце вратовете им.

— Доста си се отпуснала върху мен — рече Рап, — но още не знам дали мога да вярвам на приказките ти.

— Вярвай каквото искаш — отвърна Торгун, — аз обаче съм сигурна, че коляното ми никога няма Да се възстанови напълно. Кракът ми се заклещи между две коренища, когато скочих от едно повалено дърво. Ето как се случи — сигурно ще остана куца за цял живот.

— Ако е така — каза с горчивина в гласа Рап, — всичките му молитви са били безполезни.

Отнесоха Торгун в леглото и отец Вилибалд отиде да я прегледа. Рап веднага дръпна Орм и Юлва настрана и им разказа за случката, като сподели какво мисли той самият по въпроса. И двамата изразиха съжаление за този нещастен случай и казаха, че на всички ще им е неприятно, ако това доведе до разправии между съпрузите.

— Хубаво е, че мислиш, преди да направиш нещо — рече Орм, — иначе можеше да го погубиш, а ако се окаже невинен, това щеше да е много неприятно. Да убием свещеник, би означавало за всички ни да си навлечем божието наказание.

— Аз имам за Торгун по-високо мнение от теб — обади се Юлва, — а е много лесно да изкълчиш коляно, когато се катериш по камъни и трупи. Сам ти призна, че не си видял да вършат нещо.

— И това, на което бях свидетел, бе достатъчно подозрително — отвърна Рап, — а и се намираха в най-тъмната част на гората.

— В такива случаи е разумно да не вадим прибързани заключения — намеси се Орм. — Помниш ли присъдата, която издаде съдията на господаря Алмансур в Кордова, когато Токе, Сина на Сивата чайка, успя с хитрост да се промъкне в спалнята на жената на египетския сладкар, онзи, дето живееше на Улицата на разкаяните. Вятърът духнал, отместил спуснатото перде и четирима приятели на сладкаря, които случайно пресичали двора, видели Токе и жената върху леглото.

— Добре си спомням случая — потвърди Рап, — но съпругът не беше християнин.

— И какво стапа с жената? — попита Юлва.

— Сладкарят се яви пред съдията с разкъсани дрехи, придружен от четиримата си свидетели, и настояваше Токе и жена му да бъдат замеряни с камъни, защото извършили прелюбодейство. Лично господарят Алмансур заповяда този случай да се разреши, като се съблюдава съвсем точно законът, макар че Токе беше човек от неговата охрана. Съдията изслуша внимателно показанията на четиримата свидетели — какво точно са видели да става — трима от тях дадоха клетва, че определено са забелязали какво вършат; но четвъртият бе стар и имаше слабо зрение, затова не бе видял всичко така ясно. Според законите на Мохамед, написани от ръката на самия Аллах в свещената книга, човек може да бъде осъден за прелюбодейство само ако има четирима свидетели, които ясно и безпогрешно са видели извършеното престъпление. Така че съдията оправда Токе и жената, а сладкаря осъдиха на бой с пръчки по петите, защото отправил несправедливо обвинение.

— Жените в тая страна май хубаво си поживяват — рече Юлва; — доста може да се извърши до момента, в който успеят да те хванат в прелюбодеяние с четирима свидетели. Смятам, че сладкарят е имал лош късмет.

— Много скоро той вече не смяташе така — отговори Орм. — След този инцидент цялата охрана на халифа научи за него; посещавахме магазина му често, за да го подкачаме и да си пийнем от сладката сирийска медовина. Търговията му се разрасна много и той благодареше на Аллах за мъдростта на съдиите. Но Токе каза, че макар всичко да е завършило добре, щял да приеме това като предупреждение и повече не посмя да посети въпросната дама.

Брат Вилибалд дойде при тях и обяви, че Торгун е казала истината.

— Скоро — обърна се той към Рап — мястото така ще се подуе, че дори ти не би могъл да се съмняваш в това.

Всички предположиха, че Рап ще се успокои от неговите думи, но той дълго седя, потънал в размисъл. Накрая проговори:

— Ако е така, учителят трябва доста да е лежал там, хванал коляното й с две ръце, или пък може би само с една. Трудно е да повярвам, че е спрял дотук; той самият ни каза колко е слабоволен, когато стане дума за жени, а също, че от тия римски книги е научил тайни начини да ги задоволява. Аз мисля, че е стигнал по-далеч от четенето на молитви — ако се беше ограничил с това. нямаше да се появи подутина, стига наистина да е толкова набожен.

Това бе най-дългото слово, което бяха чували от устата на Рап, и никой не успя да го убеди, че греши. Накрая Юлва му каза:

— В началото беше подозрителен, защото не виждаше подутина, а сега — защото те увериха, че има такава. Но това не ме учудва, всички мъже сте еднакви, когато си напълните главите с разни идеи. Сама ще ида при Торгун и ще поговоря открито с нея. Близки сме, ще ми каже истината. Ако се е случило пешо, което не иска да сподели, от отговорите й те разбера, че се опитва да крие. Една жена винаги усеща кога събеседничката й лъже, а това, слава Богу, е повече от всичко, което умеят мъжете.

И тя ги остави. Тайна остана какво са си казали, никой не чу разговора.

— Сега се успокой, Рап — рече Орм. — много скоро ще знаеш истината. Няма по-хитра жена на света от Юлва, уверявам те. Забелязах това още в деня, в който я срещнах.

Рап изсумтя; насочиха разговора към двете юници, които се бяха загубили и които все още не бяха открити и обсъдиха къде би било най-добре да ги търсят на следния ден.

Юлва се забави дълго. Когато най-после се появи, тя размаха юмрук под носа на Рап.

— Стигнах до цялата истина — започна тя, — точно така е, както предполагах. Можеш вече да се успокоиш, Рап, нищо непочтено не е имало между двамата в гората. Единственият, който се държа зле, беше ти. Торгун просто не знае дали да се смее на подозренията ти, или да плаче при спомена за тежките думи, които й каза. Оплака ми се, че почти съжалява, че не е съблазнила свещеника, когато е имала такава възможност. „Можехме добре да се позабавляваме, докато дойде Рап — ми каза тя — и след като, така или иначе, ще трябва да търпя подозренията му и с това да си спечеля слава на жена със срамно минало, можех поне да извлека колкото може повече удоволствие от цялата история.“ Точно това бяха думите й и ако наистина си толкова мъдър, за колкото те мисля, Рап, никога вече няма да споменеш за тая случка; ако го направиш, не мога да отговарям за поведението й. Отнесеш ли се с нея нежно, тя ще пожелае да забрави; но най-добре ще е да й направиш дете — тогава няма да има нужда да се тровиш заради тоя нещастен несретник, учителя.

Рап се почеса по главата и промърмори нещо от рода, че сегашното й състояние не се дължи на липса на старание от негова страна; но беше очевидно, че се почувствува много успокоен от думите на Юлва и й благодаря, че е изяснила въпроса.

— Добре, че и аз притежавам някаква житейска мъдрост — добави той, — макар да не съм умен като теб, Юлва. Ако бях по-невъздържан, щях да убия учителя и сега щях да ходя с провесен нос, а с теб, Орм, щяхме да си развалим приятелството. Ще отида при Торгун да я успокоя и да се сдобря с нея.

Орм и Юлва си легнаха и поговориха за тая история, преди да заспят.

— Всичко мина по-добре, отколкото очаквах — благодарение на твоята намеса — каза Орм. — Ако трябваше да решавам аз, щях да отсъдя, че са се отдали на по-друти занимания в гората, а не да лекуват това нейно коляно.

Известно време Юлва не каза нищо. После рече:

— Орм, присъдата ти щеше да е вярна, но не бива да се изпускаш пред никого. Обещах й, че няма да я издам и ще убедя Рап, че нищо не се е случило. Да оставим нещата както са сега и да не казваме никому, дори на отец Вилибалд. Ако истината излезе наяве, това ще причини голямо страдание както на Рап, така и на Торгун, а също и на тоя нещастен, побъркан по жени учител. Но на теб ще кажа истината — не са се ограничили само с молитвите. Тя ми довери, че още от самото начало го харесвала заради красивия му глас и нещастната съдба, на която е обречен; освен това твърди, че не би могла да откаже на свещеник. Както лежала на земята, цялото й тяло започнало да трепери като прилеп в капан, когато докоснал коляното й, а той дори не се притеснил от това. Досетил се за какво мисли. Много скоро и двамата били обзети от желание; каза, че не можела да се овладее. После, след като се поуспокоили, той започнал да стене и се разплакал; подел молитвите оттам, където бил спрял, но успял да каже само няколко изречения и се появил Рап. Без съмнение това е причината подутината да се увеличи — по правило, за да бъде ефикасна, молитвата трябва да се повтори три пъти. Но Торгун твърди, че до края на живота си ще бъде благодарна на Господ, че не е позволил на Рап да пристигне няколко минути по-рано. Та ако кажеш на него или на някой друг истината, действително много ще ме огорчиш, а също и някои други хора.

Тази история достави на Орм огромно удоволствие и той веднага обеща, че никога няма да спомене и дума за случилото се пред Рап или пред някой друг.

— Щом той не знае, че са му сложили рога — продължи Орм, — случката няма да ни докара никакви неприятности. Но тоя учител наистина е невероятен; във всичко друго е напълно безполезен, но, виж, с жените безспорно знае как да се оправя. Трябва да внимаваме да се вижда с Торгун само в присъствие на трети човек; иначе тази история може да завърши трагично. Рап няма да се остави да го баламосат втори път. Трябва да намеря на учителя някаква постоянна работа, която ще го държи далеч от Торгун, а и, нея от него, защото не съм сигурен кой от двамата би проявил по-голямо желание да уреди втора среща.

— Не се отнасяй прекалено строго с него — рече Юлва. — Достатъчно страдания очакват бедното създание в ръцете на смаландцнте. Аз лично ще се постарая да ги държа далеч един от друг.

На следващата сутрин Орм повика учителя и му каза, че най-после му е намерил работа, с която според него щял да се справи много добре.

— Дотук не прояви умение в никоя от възложените ти задачи — добави той, — но сега ще можеш да ни помогнеш. Виждаш ли това черешово дърво — то е най-хубавото от всичките ми овошки. Това не е само мое мнение — същото мислят и враните. Ще се качиш на върха му; най-добре ще е да си вземеш храна и пиене, защото ще слизаш на земята чак когато свраките и враните отидат да спят. Ще седиш там всеки ден; ще се качваш рано, защото тия птици се будят призори. Надявам се, че ще успееш да опазиш черешите, освен ако сам ти не изядеш прекалено много.

Учителят погледна тъжно нагоре към дървото — черешите му бяха по-едри от обичайното и точно започваха да потъмняват и да зреят. Те привличаха много всички птици. Рап и отец Вилибалд се бяха опитвали да ги прогонят със стрели, но резултатът не беше кой знае какъв.

— Така ми се пада — рече учителят, но ме е страх да се покатеря толкова високо.

— Ще трябва да свикнеш — му каза Орм.

— Лесно ми се завива свят.

— Ще се държиш здраво и нищо няма да ти се случи. Ако се разбере, че не ти стига смелост за това, всички ще ти се смеят, особено жените.

— Наистина, заслужил съм всичко това — тъжно промълви учителят.

След кратък спор успя, макар и трудно, да се изкачи донякъде; а Орм стоеше отдолу и го увещаваше да продължава. Най-после с молитва на уста той се добра до разклонение, където се събираха три клона. Дървото се огъна под тежестта му и щом видя това, Орм му заповяда да остане там — ако се клати, птиците ще го забележат по-лесно.

— В безопасност си — провикна се той — и си по-близо до Бога от нас, бедните, дето трябва да стоим на земята. Можеш да ядеш и да пиеш до насита и да обсъждаш с Господ греховете си.

Така той се разположи там. Враните, които настървени се трупаха от всички посоки, за да си клъвнат хубави черешки, се разхвърчаха ужасени и изумени, като видяха човека на дървото, летяха в кръг около него и грачеха сърдито, а свраките се настаниха на околните овошки и сякаш подигравателно и злобно му се присмиваха.

На шестия ден следобед, когато горещината бе непоносима, той падна от дървото, позадрямал от жегата. Докато бил горе, дошли рояк пчели и си избрали главата му за място, където да си починат. В ужас той се събудил, размахал с всичка сила ръце, за да ги пропъди и загубил равновесие; с писък се изтърси на земята сред порой от пчели, череши и счупени клони. Близначките и другарят им първи стигнаха до местопроизшествието; вгледаха се учудено в него, а момчето Улф го запита как тъй е паднал. Но той само лежеше и охкаше, твърдеше, че е дошъл последният му час. Децата радостно започнаха да берат череши от клоните, които той, политайки, бе откъртил от дървото, но това разгневи пчелите. Те ги нападнаха и всички с писък се разбягаха.

Цялото домакинство събираше тръстика долу при реката; вкъщи бяха само Юлва и две прислужнички. Те се втурнаха да ги спасяват. Отнесоха учителя в тъкачната стая и го сложиха на леглото. Щом слугините чуха какво се е случило, така се разкикотнха. че Юлва загуби търпение и ги зашлеви, като им нареди веднага да доведат отец Вилибалд, който бе с останалите на реката.

На Юлва и беше жал за учителя и тя направи каквото можа, за да се чувствува удобно; подкрепи го и с чаша от най-хубавата си бира. Пчелите не го бяха ужилили, но той подозираше, че при падането си е счупил рамото. Юлва се зачуди дали това не е божие наказание заради случката с Торгун в гората и той се съгласи с нея.

— Какво знаеш ти за това? — попита учителят.

— Всичко — отвърна Юлва. — Торгун сама ми разказа; но не се страхувай, никой друг няма да разбере — и двете знаем как да си държим езика зад зъбите, когато трябва. С едно мога да те успокоя, тя те хвалеше много и не съжалява за това, което сте извършили, макар че за малко да ви донесе голямо нещастие.

— Аз съжалявам — рече учителят, — въпреки че нищо няма да спечеля от това. Господ ме е проклел, не мога да стоя до млада жена. без да се събуди страстно желание у мен. Дори дните, които прекарах на дървото, не ме пречистиха от тази похотливост, мислите ми бяха насочени по-скоро към плътски грехове, отколкото към Господа.

Юлва се засмя.

— Но сега пчелният рояк и падането ти помогнаха — рече тя, — защото, както виждаш, седиш сам с мен на място, където никой не би могъл да ни безпокои достатъчно дълго време, а и аз се мисля за не по-малко хубава от Торгун. Но смятам, че поне от това изкушение, бедни ми глупако, ще излезеш, без да съгрешиш.

— Ти не знаеш — тъжно рече учителят — колко силно е проклятието — и протегна ръце към нея.

Никой никога не разбра какво се случи между тях двамата и когато брат Вилибалд пристигна, за да прегледа раните му, го завари заспал, мъркащ доволно като котка, а Юлва седеше на тъкачния стол и работеше усърдно.

— Той е прекалено добър, за да го караш да се катери по дърветата — каза тя на Орм и на останалите същата вечер, докато се хранеха, силно развеселени от това как бе завършил престоят му на дървото. — Не го заставяй да се качва пак там.

— Не зная колко е добър — рече Орм, — но ако кажеш, че е прекалено тромав, да, ще се съглася с теб. Изобщо не мога да разбера за какво е годея, но не се съмнявам, смаландците ще открият нещо. Повечето череши вече са узрели, можем да ги оберем, преди птиците да ги нападнат; така че не губим нищо от случилото се. Все пак се радвам, че почти дойде време за Събора.

— Дотогава — твърдо заяви Юлва — аз лично ще го наблюдавам; не искам да му се присмиват и да се отнасят зле с него през последните дни, които ще прекара сред християни.

— Каквото и да направи той. жените се надпреварват да му помагат — рече Орм. — Но в случая можеш да постъпиш както смяташ за добре.

Всички в къщата се смееха до припадък винаги щом станеше дума за учителя и за пчелния рояк. Аса каза, че е добро предзнаменование, чувала е стари и мъдри хора да казват, че когато пчели кацнат на нечия глава, това е предсказание за дълъг живот н много деца. Отец Вилибалд пък добави, че на младини е чул същото от учените мъже в императорския двор в Гослар — макар да се бил сигурен дали поверието се отнася и за случаите, в които става дума за свещеник.

Отец Вилибалд не откри нараняване по болното рамо. но учителят все пак предпочете да остане на легло още няколко дни, а дори когато се почувствува достатъчно добре, за да стане, продължи да прекарва по-голямата част от времето в стаята си. Юлва се грижеше внимателно за него, приготвяше лично храната му и не допускаше никоя прислужничка да приближи до него. Орм я задяваше за това: чудел се дали и тя не с пощуряла по него, а и не можел да не му завиди за хубавите гозби, които всеки ден се носели в тъкачната стая. Но Юлва отсичаше, че тук тя взима решенията и че бедният нещастник има нужда от добра храна, за да понададе малко, преди да отиде при езичниците, а колкото до слугините, тя просто иска да го предпази от изкушения и злобен присмех.

Юлва наложи мнението си по този въпрос и така продължи, докато дойде време живущите от двете страни на границата да потеглят за Събора при Камъка на Върлината.

Десета глава: ЗА ТОВА КАКВО ПРАВЯТ ЖЕНИТЕ ПРИ КАМЪКА НА ВЪРЛИНАТА И КАК СЕ НАЗЪБИ ОСТРИЕТО НА СИНИЯ ЕЗИК

Всяко трето лято при първо пълнолуние, когато пиренът започне да цъфти, хората от пограничните райони в Сконе и Смаланд но древен обичан се събираха при един камък, наречен Камъка на Върлината. Те си даваха взаимна клетва —.за мир или за воина, — която важеше до следващата им среща.

Тук идваха водачи и избрани мъже от Финведен, Веренд и от всички области в Гьоинге. Така се провеждаше Съборът, конто обикновено продължаваше няколко дни. Дори когато но границата цареше мир, винаги съществуваха много проблеми за разрешаване: спорове по въпросите за правата на лов и паша, убийства, възникнали в резултат на тях, кражби на добитък, на жени и предаването на избягали през границата роби. Всички тия неща се разискваха и решаваха от мъдри мъже, представители на различните племена, понякога така, че задоволяваха и двете страни; например когато на някое убийство може да се отмъсти с убийство или на изнасилване — с изнасилване, или пък се заплати подходяща глоба. Но когато някои упорити мъже се заинатяха и не можеха да се споразумеят, спорът се решаваше в единоборство между тях на равната тревна площ пред Камъка. На това се гледаше като на най-доброто забавление и Събор, който е минал, без да изнесат поне три трупа от площадката за бой, се смяташе за безинтересен и неползотворен.

Най-често Съборът оправдаваше славата си на събиране, където хората се забавляват много и взимат мъдри решения; всички си тръгваха доволни, с интересни истории, които да разказват на жените и на домочадието при завръщането си вкъщи.

Там се извършваха също доста покупки и продажби — на роби, оръжие и волове, ковано желязо и платове, кожи, восък и сол, затова понякога идваха търговци чак от Хедебю и Готланд. Преди години кралят на Упсала и датският крал също изпращаха свои доверени хора — отчасти за да защитават правата им, а също и да си отварят очите за разни престъпници, които са им избягали; но земевладелците ги посрещаха враждебно, отсичаха им главите, опушваха ги на огън от хвойнови пръчки и ги изпращаха обратно на господарите им. Така те искаха да покажат на кралете, че хората от пограничните области предпочитат да се оправят сами. От време на време се появяваха и домакини и капитани на кораби, изпратени от ярловете в Сконе и Западен Гутеланд. Те наемаха добри воини, които имат желание да плячкосват в земите отвъд морето.

Затова Съборът при Камъка на Върлината беше придобил голяма популярност сред жителите на пограничните области — често те дори измерваха времето по него.

Говореше се, че Камъкът бил поставен в далечното минало от Ролф Върлината, когато пътувал из тия места; и нито кралете, нито жителите край границата бяха посмели да преместят този знак, сложен там, за да покаже къде свършва земята на датските племена и къде започва тази на шведските. Беше толкова голям и висок, че само героите от древните легенди биха могли да го повдигнат; стърчеше на изравнено място върху един хълм, в сянката на голям шипков храст, който смятаха за свещен и приемаха, че датира от същото време. Вечерта преди всеки Събор вирдите, населяващи областта Веренд, по стар обичай принасяха в жертва на Камъка два козела и изпълняваха странни обреди. Оставяха кръвта на животните да се разлее по земята — смяташе се, че тя, заедно с кръвта, пролята над Камъка от биещите се противници, дава такава сила на храста, че той продължава да расте независимо от възрастта си и цъфти най-буйно в годината след провеждането На Събора. Малко хора го бяха виждали да цъфти — само птиците, които виеха гнезда в клоните му, орлите, каните и дивите животни бяха свидетели на това. На много мили в радиус от Камъка земята беше запустяла и ненаселена.

Орм вече се стягаше за пътуването и много земеделци от околността дойдоха в Грьонинг, за да го придружават: Гудмунд от Уваберг, Черния Грим и други. Остави Рап да пази къщата, а със себе си взе двамата свещеници и още двама от доверените си мъже. Жените се, разплакаха — учителят ги напускаше, за да се предаде в робство, но той твърдо заяви, че друг избор няма. Аса и Юлва му бяха ушили нови дрехи — туника, риза и кожени панталони. Орм беше доволен от това; смяташе, че по-лесно ще могат да преговарят за размяната, ако облеклото на гърба му е добро — новият му господар с удоволствие би се възползувал от него.

— Не мислете, че дълго ще ги носи — добави той.

Торгун му донесе кошница от брезова кора, пълна с вкусна храна за из път, приготвена специално за него. Рап се намръщи, като я видя, но настояваше да я вземе; каза, че жена му му я дава в знак на благодарност за молитвите, които прочел над коляното й, а тя добави, че в замяна се надява да получи неговата благословия. Яхнал коня си, с пребледняло лице, учителят благослови нея и останалите с толкова красиви слова, че всички жени се просълзиха. Отец Вилибалд, който също бе на кон, се помоли на бога да им даде щастливо пътуване и да ги пази от диви животни, крадци и всякакъв друг вид опастности по пътя. После цялата група, многочислена и добре въоръжена, потегли към Камъка на Върлината.

Стигнаха там малко преди залез слънце; построиха лагера си заедно с още много новопристигнали групи на мястото, където от древни времена се настаняваха гьоингите — върху брега на едно поточе на юг от Камъка, което се виеше сред бреговите дръвчета и шубраците. Още се виждаха останките от лагерни огньове, край които са седели предшествениците им на последния Събор. От другата страна на потока се бяха разположили хората от Финведен; оттам се чуваха шум и викове. Говореше се, че те най-много от всички страдали от липсата на бира по време на престоя при Камъка на Върлината, затова още от едно време имали обичан да пристигат на Събора пияни. Както гьоингите, така и хората от Финведен се настаняваха в близост до потока, но ходеха там само за да напоят конете и да напълнят съдовете си; винаги бяха смятали за неразумно да се сближават прекалено и без нужда, ако искат да поддържат мира по време на Събора.

Последни на срещата пристигнаха вирдите. Който ги видеше, веднага би забелязал, че са по-особена раса, която не прилича на останалите народи. Бяха невероятно високи и носеха сребърни халки на ушите, мечовете им бяха по-дълги и по-тежки от обикновените. Брадите им бяха обръснати, а по бузите, от двете страни на устата, висяха дълги кичури; очите им бяха като на умрял човек. Освен това бяха много мълчаливи. Съседите им казваха, че причина за тази сдържаност били жените им, че те се разпореждали с тих. Страхували се да говорят, за да не се разкрие този факт, но малко хора бяха посмели да ги питат направо има ли истина в тия приказки.

Лагеруваха в една горичка на изток от Камъка, там потокът беше най-широк. По този начин бяха отдалечени от останалите племена — точно това беше и желанието им. Единствени водеха със себе си жени. Още от минали времена сред тях бе разпространено вярването, че на Камъка на Върлината се намира най-доброто лекарство против безплодие, стига да се спазват напътствията на древните мъдреци. Затова младите омъжени жени, които не са успели да заченат от съпрузите си, а тяхната потентност е доказана, винаги с голямо желание придружаваха мъжете на Събора. Същата вечер при пълнолуние щеше да се разбере какви ритуали изпълняват те. Вирдите щяха да владеят Камъка през цялата нощ; безпокояха се само да не би някой чужд човек да види какво правят жените им, след като луната изгрее, и хората от Гьоинге и от Финведен добре знаеха това. Неведнъж се беше случвало някои по-любопитни да отидат прекалено близо до Камъка, докато жените са там, и последното нещо, което очите им съзираха, бе летящо копие или просъскващ меч, и то преди да са успели да видят същественото. Въпреки това по-любознателните младежи от Гьоинге и от Финведен, които не бяха съвсем пияни, с удоволствие предвкусваха възможността да се позабавляват. И щом по върховете на дърветата се прокраднаха първите лунни лъчи, някои от тях се покатериха в клоните на тия дървета, откъдето имаше добра видимост, а други пропълзяха под шубраците и гъсталаците толкова близо да Камъка, колкото им позволяваше смелостта.

Отец Вилибалд беше много недоволен, че неколцина младежи от придружителите на Орм, покръстени на голямото празненство и вече неколкократно посещавали църквата, бяха не по-малко нетърпеливи от останалите Да видят магиите, които се извършваха на Камъка.

— Това са хитрини на Дявола — рече той, — чувал съм, че тези жени най-безсрамно обикалят голи около Камъка. Всеки, приел Христовата вяра. трябва да се противопостави на тия богохулства, черпейки сили от Бога.

По-добре се хванете да издялате кръст, за да го сложим пред огъня си тази нощ — той ще ни пази от злото. Аз съм много стар за тази работа, а и не виждам добре, гората е много гъста.

Но те отвърнаха, че нито кръстовете, нито светената вода ще им попречат да видят ритуала на жените.

Учителят Рейналд седеше до Орм, както бяха настанени в кръг около казана с храната. Бе обгърнал с ръце коленете си и се люлеете напред-назад с наведена глава. Дадоха му, както на останалите, хляб и пушено овнешко. но той нямаше апетит. Така се случваше винаги когато размишляваше за греховете си. Щом чу думите на свещеника, той стана.

— Дай ми една брадва — каза учителят, — аз ще направя кръст. — Насядалите мъже се изсмяха и изразиха съмнение, че той може да се справи с тази задача. Но Орм отговори:

— Добре си решил да опиташ. Може би това ще ти донесе повече сполука, отколкото ако се катериш по дърветата.

Подадоха му една секира и той се отдалечи, готов да положи всички усилия.

Започнаха да се събират облаци и от време на време ставаше съвсем тъмно; но в промеждутъците най-любопитните успяваха да зърнат какво става на Камъка. Там се бяха събрали много мъже. Неколцина току-що бяха изрязали парче торф, доста дълго и широко, и го вдигнаха нависоко, набучвайки отдолу колове, за да го придържат. Други събираха подпалки, които трупаха на четири купчинки, разположени на еднакво разстояние от Камъка. Щом свършиха тези приготовления, мъжете взеха оръжието си и се отдалечиха по посока на лагерите на другите племена. Там те останаха на пост, обърнати с гръб към Камъка,.а някои отидоха чак до потока.

Вече се чуваше блеене и откъм лагера на вирдите се зададоха четири старици, които водеха два козела. Придружаваше ги дребен плешив мъж с бяла брада, много стар и прегърбен; той държеше в ръка дълъг нож. След него идваше цяла тълпа от жени, загърнати в наметки.

Щом стигнаха до Камъка, старите жени завързаха краката на животните и прекараха въжета през гърбовете им. Всички помогнаха да качат козлите върху Камъка и да стегнат въжетата — сега те висяха с главата надолу от двете му страни. Дребният старец жестикулираше и бърбореше раздразнено, докато успяха да нагласят животните точно в положението, в което ги искаше. Накрая, доволен, той им заповяда да го повдигнат върху Камъка, макар и трудно, те успяха да направят това. С помощта на една пръчка му подадоха ножа, той го пое и яхна Камъка, като се настани точно над козлите. После вдигна ръце нагоре и изкрещя към младите жени: „Това е първото! Мини през земята!“

Жените се разкискаха и започнаха да се побутнат свенливо и несигурно. Най-накрая отхвърлиха наметките и останаха голи; тръгнаха в колона към ивицата торф и една по една се промушваха под нея. Изведнъж в среднощната тишина откъм лагера на Финведен се разнесе страхотен трясък; после се чуха викове и стенания, придружени от гръмогласен смях — едно старо, изкривено дърво, в чиито клони се бяха скрили много младежи, беше поддало на тежестта и бе рухнало, премазвайки неколцина от тях. Но жените продължаваха да пълзят, докато всички преминаха под торфа; тогава старецът отново простря ръце нагоре и извика: „Това е второто! Мини през водата!“

Тогава жените се отправиха към потока и нагазиха до средата му. Коленичиха и седнаха на пети там, където водата беше най-дълбока, закриха с ръце лицата си и с викове и писъци ги потопиха във водата така, че косите им останаха разпилени по повърхността; после моментално вдигнаха глави.

След това стариците запалиха купчинките съчки около Камъка и щом младите се върнаха от потока, старецът извика: „Това е третото! Мини през огъня!“

Сега жените започнаха да тичат около него и чевръсто да прескачат огньовете. Междувременно старецът преряза гърлата на козлите и кръвта им рукна отстрани, докато той шепнеше някакви заклинания. Трябваше девет пъти да обикалят Камъка и девет пъти да близнат от кръвта, за да им даде сила и да направи утробите им плодовити.

Голям облак закри луната, но на светлината на огъня ясно можеха да се различат жените, които продължаваха да подскачат. После изведнъж някакъв глас подхвана песен, но никой не разбра думите й. Щом луната се показа отново, всички видяха учителя, който се насочваше към тях. Беше прекосил потока и преминал покрай пазачите, без да го забележат; те се бяха извърнали, за да наблюдават танца на жените. С върбови вейки бе завързал една до друга брезови пръчки така, че образуваха кръст, и бързо пристъпваше с него към Камъка.

Старите жени се разпищяха с пълен глас не само от гняв, но и от страх, а жрецът им се изправи върху Камъка, размахвайки като луд окървавения нож и закрещя с все сила.

Жените престанаха да подскачат и замряха, без да знаят какво да сторят; учителят проби през кръга им, вдигна кръста нагоре към стареца и викна:

— Бягай оттук. Сатана! В името на Христа, махни се. нечисти дух.

Лицето на стареца се сви от страх, щом видя как другият го заплашва с разпятието, дръпна се назад, кракът му се подхлъзна и загубил опора, полетя към земята; остана да лежи там със счупен врат.

— Той уби жреца! — изкрещяха объркани старите жени.

— Аз също съм жрец — викна учителят, — и то по-добър от него!

Разнесоха се тежки стъпки и един мощен глас попита за какво са всички тия писъци. Тялото на учителя потръпна и стиснал с две ръце кръста, той застана с гръб към Камъка, долепи разпятието до гърдите си, затвори очи и зашепна бързо и монотонно:

— Готов съм! Господи, и вие, свети мъченици, приемете ме в божието царство. Готов съм! Готов съм!

Пазачите не помръднаха независимо от крясъците на старите жени. Бяха ги сложили там, за да не позволят на хората от Гьоинге и Финведен да им се бъркат или да разглеждат с похотлив поглед жените от тяхното племе; би било неприлично да приближат до чуждите съпруги, докато стояха голи на открито — от това можеше да възникне конфликт.

Сега от лагера на вирдите се появи някакъв мъж, висок и плещест, които явно не се притесняваше да се приближи към голите жени. Носеше голяма шапка и синя пола от скъп плат; държеше за ремъка един червен щит, а мечът му се поклащаше, провесен на широк сребърен колан.

Жените трепнаха свенливо, когато той приближи, и се опитаха да прикрият голотата си. Някои отскубнаха трева, за да избършат кръвта от устните си; но никоя от тях не помръдна.

Новодошлият ги изгледа поред и кимна.

— Не бойте се — рече той приятелски, — тия неща мен не ме притесняват освен напролет; и тогава за жените, които харесвам, не е необходимо да прескачат огньове. Едно не мога да отрека — сега, като ви гледам отблизо, някои от вас са по-хубави голи, отколкото облечени. Така и трябва да бъде. Впрочем кой е този, разтрепераният, дето е застанал в средата със затворени очи? Не му ли е приятна гледката?

— Християнски свещеник е! — отговориха жените. — Той уби Стюркар!

— Да, присъщо е на свещениците да се бият помежду си — рече мъжът спокойно. — Винаги съм твърдял това.

Отиде до тялото на стареца и застана над него, мушнал палци в колана си. Бутна го с крак и го преобърна.

— Никакъв признак на живот — добави той. — Ето те, Стюркар; прострян мъртъв тук въпреки всичките ти хитрини и магьосничества. Надали някой ще скърби за теб. Беше една злобна стара змия, както неведнъж съм ти казвал, макар че никой не може да отрече, че беше опитен и мъдър жрец. Сега върви при троловете, там ти е мястото — боговете ще те изритат, ако се опиташ да влезеш при тях. А вие, мили мои, защо стоите още голи на този хладен нощен въздух? Ще се простудите.

— Не сме изпълнили ритуала — отговориха те, — изминали сме само половината обиколки. Но какво да правим сега, след като жрецът ни Стюркар умря? Трябва ли да се откажем, без да сме опитали докрай? Не знаем какво да сторим.

— Каквото станало, станало — отвърна мъжът, — не скърбете. Мисля, че има по-добър лек за безплодието ви от това да подскачате около Камъка — когато кравите ми не се оплождат, просто сменям бика. Обикновено това помага.

— Не, не — жаловито се заоплакваха те, — грешиш! Не сме толкова глупави, това е единственото ни спасение.

Мъжът се засмя, обърна се и прегърна учителя през рамото.

— Вярно, стоя тук и ви говоря глупости — рече той, — макар всички да знаете, че всъщност умът ми сече като бръснач. Стюркар, вашият свещеник е мъртъв, но ето, имаме един християнски свещеник, който ще го замести. Всички свещеници са еднакви — повярвайте ми, виждал съм всякакви.

Той сграбчи учителя за врата и за единия крак и със замах го вдигна върху Камъка.

— Сега развързвай си езика — заповяда мъжът, — ако знаеш някакви свещенически брътвежи. Вдигни глава и издекламирай всичките си най-хубави заклинания. От това как ще се представиш, ще зависи дали ще те убием, или ще те пощадим. Давай смело и предскажи на тия жени, че в утробите им ще има деца; ако ги направиш близнаци — още по-добре.

Застанал върху Камъка, учителят се разтрепери, а зъбите му започнаха да тракат силно. Но мъжът под него с меч в ръка, изглеждаше много страшен и решителен, затова той вдигна кръста пред себе си и отчаяно занарежда молитви; а след като веднъж започна, постепенно гласът му стана ясен и мъжествен.

Новодошлият се заслуша, после кимна.

— Истински е — рече той. — И преди съм чувал подобна реч, в нея има много сила. Хайде, жени, припкайте, преди да се е уморил и преди огньовете да са се превърнали в пепел.

Жените възвърнаха предишната си смелост и отново заподскачаха около Камъка. А учителят, след като преодоля първоначалния ужас, се представи достойно, спускайки надолу към главите им разпятието и произнасяйки най-хубавите си благословии всеки път, когато идваха при Камъка, за да ближат от кръвта. Жените потръпваха при допира с кръста; когато церемонията приключи, единодушно се съгласиха, че той е чудесен свещеник и че са почувствували свещената му сила по-дълбоко, отколкото тази на Стюркар.

— Да не го убиваме — рекоха те, — нека го вземем с нас вместо Стюркар.

—.Щом искате, така да бъде — каза мъжът с шапката, — дано ви донесе по-добър късмет.

Но в този момент откъм потока прогърмя мощен глас:

— Дайте го на мен тоя свещеник.

Орм и хората му бяха видели как старият жрец пада от Камъка и как няколко минути по-късно учителят заема неговото място; това ги изуми.

— Сигурно е полудял — рече брат Вилибалд, — а може да се е случило точно обратното — божият дух да се е вселил в него. Това, дето държи в ръката си, е кръст.

— Веднага се запътва натам, където има жени — мрачно се обади Орм. — Все пак грехота е, ако позволим да го заколят като козел.

Взеха хората си и тръгнаха към Камъка. Луната бе в облак и почти нищо не се виждаше в момента, когато Орм извика. Жените се обърнаха към лагера обезпокоени, а учителят слезе на земята. Мъжът със шапката, придружен от неколцина пазачи, тръгна срещу Орм.

— Кой си ти, дето крещиш в нощта? — попита той.

— Върни ми този свещеник — мрачно рече Орм. — Той е мой и не е получил разрешение да ме напуска.

— Ти пък кой си, кресливи човече? — обади се и другият.

Орм съвсем не беше свикнал да му говорят по този начин; обзе го такава ярост, каквато рядко му се случваше да изпита.

— Някой, който не се бои да ти даде урок по прилично държане — извика той, — и то моментално.

— Ела насам — отвърна другият — и ще видим кой от нас е по-добър учител.

— Хората ти няма да се намесват, нали? — попита Орм.

— Няма — спокойно отговориха вирдите. Орм изтегли меча си и прескочи потока.

— Бързо пристигаш — заговори противникът му, — но на връщане ще те носят.

Орм нападна и мечовете така ожесточено се кръстосаха, че заизлизаха искри. Мъжът със шапката промълви:

Госпожо Алена шия,

щом ти излезе,

отново от теб искри захвърчаха

— битката ще е сурова.

Орм нанесе ожесточен удар върху щита на противника и с променен глас рече:

О, приятелю,

добре се обади в този миг.

Алената шия пак

срещна Синия език.

Отпуснаха мечовете и застанаха неподвижно.

— Добре дошъл, Орм Тостесон, Морски вожде. Какво правиш сред тези диви гьоинги?

— Добре дошъл, Токе, Сина на Сивата чайка, воин от Листер. Какво правиш сред вирдите?

Двамата заговориха едновременно припряно и се разсмяха от щастие; свързваше ги голямо приятелство, а вече няколко години бяха изминали от последната им среща.

— Имаме да си казваме много неща — рече Токе. — Добре, че бързо съчиняваш стихове, както съм те учил — иначе можехме още дълго да се бием, а и да пострадаме от това. Но не мисля, че стихът ти бе хубав като моя.

— Тук можеш да претендираш за превъзходство, без да ме засегнеш — отговори Орм. — Почти не ми се е случвало да съчинявам стихове, откак се разделихме.

Токе прокара пръст по острието на Алената шия.

— Виж, нащърбил се е там, където се удари в твоя меч — рече той. — Никога преди не се е случвало. Орм направи същото.

— Моят също се е назъбил — каза той. — Явно е, че желязо, ковано в Андалусия, може да пострада единствено от андалуски меч.

— Надявам се — добави Токе, — че няма да се случи пак да се целуват.

— Аз също — потвърди Орм.

— Бих искал да знам дали тази, която ни ги подари, е още жива — продължи Токе — и какво е станало с господаря Алмансур, къде ли се развяват в този момент големите му бойни знамена, има ли все така добър късмет?

— Кой би могъл да каже? — рече Орм. — Тази страна е далеч оттук, и всичко се случи много отдавна; наистина, мислите ми често се връщат към преживяното там. Но хайде, ела с мен да си поговорим насаме; де да имах бира, за да те посрещна.

— Нямаш ли? — разтревожено попита Токе. — Ами как ще говорим без бира? Тя е най-добрият другар на приятелите.

— Никой не носи бира на Събора — отвърна Орм. — Тя предизвиква кавги; мисля, че знаеш това не по-зле от всеки друг.

— Имаме късмет тази вечер — каза Токе, — особено ти. Един мъж е донесъл бира на Събора и този мъж съм аз. Да знаеш, че сега съм много уважаван сред търговците от Веренд, търгувам предимно с кожи, а никоя сделка с кожи не може да се проведе без помощта на това питие. Довел съм пет товарни коня на Събора и всичките са натоварени с бира. Не възнамерявам да върна нито капка, защото, ако всичко върви добре, на нейно място ще натрупам кожи. Затова идвай с мен.

— Както кажеш — рече Орм, — може би там ще намеря и моя загубен свещеник.

— Жените го взеха със себе си — отговори Токе. — Харесвали заклинанията му, затова хич не се безпокой за него. Стори ми се смел човек, като го видях как тръгна срещу Стюркар с кръста. Макар че тук, на Събора, ще се реши какво ще правят с него, след като уби Стюркар.

— С мен има още един свещеник — каза Орм, — твой стар приятел.

Отец Вилибалд дойде, за да разбере какво се е случило с учителя. Токе радостно го поздрави.

— Помня те добре — рече топ. — Ела с нас и опитай бирата ми. Много съм ти задължен, че излекува крака ми в двореца на крал Харалд; никой не би могъл да го направи пи-добре от теб. Но какво нравиш тук, толкова далеч от датския кралски двор?

— Служа на Христа н живея в семейството на Орм — отговори свещеникът. — Мисията ми в този далечен край на света е да покръствам езичниците, както вече направих с него. Така ще дойде и твоят ред, макар да си спомням добре, че не вярваш в нищо; тук при нас те е довело божието провидение.

— Можем да поспорим по този въпрос — рече Токе. — В едно съм сигурен — сега тримата ще седнем и ще си побъбрим като приятели. „Бисмиллахи, ер-рахмани, ер-рахими!“ — както казвахме, когато бяхме на служба при господаря Алмансур.

— Какво беше това? — попита отец Вилибалд. — Какъв е този език? И ти ля си жертва на тия южни магии?

— Това е езикът, който говорят в Испания — отвърна Токе. — Още го помня, защото жена ми е оттам и обича да приказва на родния си език, особено когато е в лошо настроение. Това ми дава възможност да го упражнявам.

— Ще ти преведа какво каза — обади се Орм. — „В името на Бога, Милостивия, Състрадателния.“ Милостивият е Христос, както всички знаят; а Състрадателният очевидно се отнася до Светия дух, защото кой може да е по-състрадателен от Него? Нали виждаш, Токе практически е вече християнин, макар да се преструва, че не е.

Отец Вилибалд недоверчиво промърмори нещо; без да спорят повече, те се отправиха заедно с Токе към лагера на вирдите

Единадесета глава: ЗА ТОКЕ, СИНА НА СИВАТА ЧАЙКА, И ЗА СПОЛЕТЯЛОТО ГО НЕЩАСТИЕ, КАКТО И ЗА УЖАСНИЯ ПОДАРЪК. КОЙТО ОРМ ПОЛУЧИ ОТ ХОРАТА НА ФИНВЕДЕН

Пийваха си до късно през нощта от бирата на Токе и си разправяха какво им се беше случило, след като се разделиха. Орм разказа за това как бе ходил да плячкосва в Англия с Торкел Високия, за голямата битка при Молдън и за богатата плячка, която бе спечелил там; за това как случайно срещна отец Вилибалд и се покръсти и как отново намери дъщерята на крал Харалд (тук малкият свещеник честичко допълваше разказа му), а също и за огромното количество сребро, което крал Етелред предпочете да заплати на скандинавците, за да спаси себе си и страната от техния гняв.

После той описа завръщането си вкъщи, посещението в Йелинге и срещата с крал Свен; разказа какво се беше случило тогава и как бе принуден набързо да избяга от майчиния си дом и да се засели в пограничната област, за да се спаси от отмъщението на зет си.

— Но паметта му е дълга, също като ръката му — добави Орм. — Преследва ни дори в тия далечни земи, защото при последната ни среща нашият достоен свещеник му разкървави носа. Една нощ през тази пролет трябваше да се бия пред самия вход на къщата си с някакъв мъж от Финведен на име Остен от Орестад, който бил на морска служба при датчаните — беше тръгнал на път и го приех да пренощува у дома. Дойде с доста мъже и тайната му цел бе да ме убие и да изпрати главата ми на крал Свен. Но в замяна загуби много от хората и всичките си стоки и коне, а и не се отърва от цялата тая история без счупена глава — не се съмнявам, че случилото се ще се обсъжда по време на Събора. Щом оздравя, го пуснах да си върви заедно с двамата му другари, но преди това го накарах да се покръсти — отец Вилибалд, на когото рядко противореча, предпочете, вместо да ги убиваме, да ги направим християни.

— И най-умните понякога правят глупости — рече Токе. — Човек, който остави врага си жив и после съжали за това, може да обвинява само себе си. Знам, че християните често постъпват по този начин, за да спечелят благоволението на своя Бог, но в тия земи все още смятаме, че е най-добре да съблюдаваме старите обичаи. Следващия път сигурно няма да ти е лесно да го убиеш, той ще дири отмъщение за това, което е загубил, и за оскърблението, дето си му нанесъл, като си го покръстил.

— Правото беше на наша страна — каза отец Вилибалд. — Дано Дяволът и неговите привърженици потънат вдън земя.

— Освен това, Токе — добави Орм, — божията десница е по-силна, отколкото си мислиш. Но сега ни разкажи какво стана с теб, след като се разделихме.

Токе започна да им разправя. Не бил предприемал дълги пътешествия в чужбина, нито пък, подобно на Орм, преживял някакви интересни приключения, но все пак се борил с не по-малко неприятности, може би дори с повече.

— Когато се върнах в Листер, сякаш попаднах в змийско гнездо — продължи той. — Едва бях пристигнал в бащината си къща, поздравил старците и вмъкнал жена си и багажа вътре, и дотърчаха някакви мъже със спешни вести. Без да разбера как, неусетно се забърках в една вражда, която бе пламнала из цялата област.

Спорът започнал още щом хората на Орм — Огмунд, Хале, Гуне и Гринулв — се върнали у дома с кораба на Стюрбьорн, дето бе отплавал от двореца на крал Харалд, докато Орм и Токе бяха останали там да се погрижат за раните си. Когато пристигнали, те открили, че не са единствените оцелели от похода на Крок. Седем години преди това Берсе се бил прибрал с един от корабите си. Екипажът се състоял само от тридесет и двама души, но пък товарът му бил богат — най-ценното от плячката, спечелена при крепостта на маркграфа, което успели да спасят от двата дракона, след като андалусците ги изненадали.

— Берсе беше много мъдър човек — рече Токе, — макар че скоро след като се завърна, умря от преяждане. Беше ужасно лаком и когато забогатя и нямаше нужда вече да се труди, тази страст го вкара в гроба. Загубил много хора в битката с андалусците, останали му само колкото за екипаж на единия дракон, а дори и те били недостатъчни; обрал най-ценната плячка от кораба, който изоставил, и успял да се добере без повече неприятности до дома. Моряците се изтощили до смърт от гребане, но били в добро настроение — знаели, че колкото по-малко останат, толкова по-голям ще бъде делът на всеки, когато дойде време да разпределят спечеленото. Преди да тръгнат с Крок от Листер, повечето били толкова мършави, че дори въшка не можели да изхранят по тялото си, но когато се върнали, нямало по-богати от тях в родния кран. Така си живеели, докато нашите хора пристигнали у дома и разбрали как стоят нещата.

— Но на тях не им липсваше злато и сребро — възкликна Орм.

— Не, съвсем не са били бедни — отвърна Токе; — и всички били скромни и пестеливи, защото освен парите, взети от продадените в Йелинге андалуски гребци, сигурно са донесли и много богатства от Испания. Смятали се за щастливци и били доволни от това, което притежават, докато не се върнали вкъщи. Но щом чули какво е станало с хората на Берсе и видели как те си седят, добре охранени, и управляват огромните си имоти с угоен добитък и с кораби от първокласен дървен материал и тънат в такъв разкош, че дори робите им, преситени, оставят порцията овесена каша, без да са достатъчно гладни, за да оберат добре чиниите, настроението им започнало да се променя. Замислени и раздразнени, си припомняли всички тегла, които трябвало да изтърпят през седемте години на робство в Андалусия. Постепенно гневът им срещу хората на Берсе съвсем се разпалил — едва стъпили в Испания, те се разбързали за вкъщи, натъпкани със злато и сребро. Седели на пейките превити, плюели по земята и размишлявали — струвало им се, че дори бирата, която пият, няма обичайния си аромат.

— Винаги е така с хората — рече отец Вилибалд, — независимо дали са езичници или лък християни: доволни са само докато не видят, че съседът им притежава повече от тях.

— Хубаво е да си богат — заяви Орм, — никой не може да отрече това.

— Единствено Гуне имал повод да е весел — продължи Токе. — Когато потегли с Крок, беше женен. После обявили за умрели всички, които не се прибрали с Берсе. Жена му се омъжила повторно. До момента, в който той отново се появил на вратата й, тя била вече народила на новия си съпруг цял рояк ревливи синове. Видяла му се поостаряла — не била в състояние да събуди желанието на един мъж, който е служил в охраната на Алмансур; така той се почувствувал свободен да си търси по-млада и по-красива жена, на чиито ръце да окачи хубавите сребърни гривни, които бил донесъл. Но гневът, че е бил измамен, скоро погълнал дори това утешение. Накрая четиримата решили, че е недостойно да търпят създалото се положение — да гледат как предишните им другари самодоволно излагат на показ своето богатство. Събрали родата си и тръгнали из областта, предявявайки претенции за дял от всичко, което Берсе бил донесъл в родината. Но им отговорили недружелюбно — със залостени врати и извадено оръжие. Това още повече засилило възмущението им, започнали да вярват, че хората на Берсе не само им дължат много сребро, но са и долни предатели, които най-малодушно са избягали от битката и са оставили Крок и другите да се оправят сами — накратко, че са виновни за попадането им в плен.

— Не можеха да направят нищо, за да ни помогнат — намеси се Орм, — бяха загубили повече от половината си екипаж. Било ни е писано да станем роби и да бъдем оковани за греблата.

— Може би — отговори Токе, — но Крок имаше безброй роднини в тази област и те скоро започнали да мислят по същия начин. Претендирали да им изплатят неговия дял от плячката като водач. После двете страни откачили оръжието от стената, обявили открито враждата и започнали да воюват безпощадно. Когато аз пристигнах, и Хале, и Гринулв вече бяха на легло, ранени при едно нападение от засада. Независимо от това духът им беше бодър и без да губят време, ми обясниха положението. Неколцина от враговете им били намерени. мъртви на различни места; двама изгорели, когато Огмунд и един от братята на Крок запалили къщите им, а някои, размекнати от охолния живот, си платили, за да си осигурят спокойни старини. Но другите, изглежда, бяха по-упорити и настояваха Огмунд, Хале, Гуне и Гринулв да бъдат обявени за престъпници. Със същото искаха да накажат и мен, ако взема тяхната страна.

— Лесно мога да се досетя — обади се Орм, — че не си стоял дълго неутрален.

Токе кимна мрачно и каза, че единственото, което искал, било да си заживеят мирно и тихо с жена си и да избягват кавгите — двамата се разбирали чудесно още от момента, в който я отвлякъл, — но не могъл да откаже помощ на приятелите си, щял да загуби доброто си име. Затова веднага се съгласил да застане на тяхна страна. Малко по-късно, на сватбата на Гуне и новата му жена, му се случила ужасна неприятност, нелепо и срамно унижение, което било причина да се почувствува безкрайно нещастен и отнело живота на неколцина мъже.

— Предупреждавам ви и двамата — добави той, — докато разказвам, можете да се смеете колкото си искате. И не се безпокойте, че ще се нахвърля върху вас, макар да съм убил не един човек дори само заради най-лекото свиване на устни, когато е ставало дума за това. Ето какво се случи. Вечерта след сватбата отидох пиян в нужника — седейки, съм заспал там, както често се случва след продължителен гуляй. Двамина се бяха промъкнали тайно зад стената и намушкаха с копие задните ми части. Подскочих като ужилен, за секунда се отърсих от съня и от приятното опиянение — помислих, че съм тежко ранен. Явно същото са решили двамата ми нападатели — когато се втурнаха обратно, ги чух как доволно се смеят. Но попадението беше неточно може би защото копието бе малко дълго за пръта. — отървах се по-леко, отколкото си мислех в началото. Все пак прекарах дълго на легло и през цялото време трябваше да лежа по корем; доста дни минаха, докато отново бях в състояние да редна удобно. По-унизително нещо не ми се беше случвало дори по времето, когато бях корабен роб на андалусците.

— Значи не успя да разбереш кои са били мъжете? — запита Орм.

— Открих ги — отвърна Токе. — Не се сдържаха и се раздрънкаха, похвалили се на жените си — така историята се разчу из цялата област. Единият се казваше Алв, а другият — Стейнар. Безсрамни младежи от добри семейства, племенници на Отсур Самохвалкото, кормчията от кораба на Берсе, онзи, дето все се фукаше, че по майчина линия произхождал от крал Алв, Любимеца на жените от Мьоре. Научих, че те са го извършили, още докато бях на легло.

Заклех се, че докато не убия и двамата, няма да се отдам на никакво удоволствие — било то бира или пък жена. Ако щете, вярвайте, но удържах на думата си, Щом се изправих на крака, започнах неотстъпно да ги търся. Накрая ги открих. Един ден ги заварих да газят към брега след риболов в реката. Едва не се просълзих от щастие, когато ги видях да стъпват на земята — там тримата се бихме с меч в ръка, докато повалих Стейнар. Другият.хукна, а аз — по петите му. Беше чудесно надбягване — и двамата се представихме добре — през гори и през поля, сред стада на паша, през ливади, напред към бащината му къща. Младежът беше подвижен и летеше като стрела — спасяваше живота си, но аз пък го преследвах и освен това тичах, за да се пречистя от позора и от напиращото желание да изпълня дадената клетва. Хванах го, запъхтян, близо до къщата; сърцето ми сякаш щеше да се пръсне. Посякох го чак до зъбите пред очите на селяните, които жънеха на полето. През целия си живот не се бях чувствувал така добре, както когато го видях прострян в краката ми. Прибрах се вкъщи с леко сърце и до края на деня само се наливах с бира. Казах на жена си, че неприятностите ни са свършили. Оказа се обаче, че не е така.

— Какво друго след такова чудесно отмъщение? — учуди се Орм.

— Съседите — както приятелите, така и враговете ми, не можеха да забравят при какви обстоятелства съм бил ранен — мрачно отвърна Токе — и подигравките им нямаха край. Смятах, че отмъщението ще сложи точка на всичко това — бях убил и двамата съвсем сам в честен двубой — но този факт явно не впечатли простите им мозъци. Неведнъж се налагаше двамата с Алената шия да отучваме разни хора да прикриват лицето си с шепи, щом се появя. Но и това не помогна. Скоро не можех да понасям дори лицата с най-сериозно изражение, знаех какво се крие зад него. Съчиних една чудесна поема за това как съм убил Алв и Стейнар, но същевременно открих, че от ръка на ръка вече се предават три писания, в които се обясняват обстоятелствата, свързани с моето раняване, и че хората се заливат от смях по домовете си всеки път, щом ги чуят. Разбрах, че никога няма да преживея срама, който тази случка ми донесе. Взех жената и цялото си имущество и тръгнах през големите гори за Веренд, където имам роднини. Купих къща и оттогава си живея спокойно там — благодарение на търговията с кожи сега съм по-богат отпреди. Имам трима синове, всичките добре развити, и една дъщеря — сигурно след някоя и друга година момците ще започнат да се избиват заради нея. Но до този момент на никого не съм казвал по каква причина напуснах Листер. Само на теб, Орм, и на теб, малки свещенико, се доверих, защото зная, че няма да издадете тайната ми пред жива душа. Ако сторите това, аз пак ще се превърна в посмешище за хората, макар че вече изминаха четири години от тая злополучна случка.

Орм похвали Токе за разказваческото му умение и го увери, че от неговата уста никой няма да научи нищо.

— Искам да чуя поемите, дето са съчинили за теб — добави той, — но не познавам човек, който обича да декламира остри стихчета за самия себе си.

Отец Вилибалд изпразни чашата си и заяви, че не му доставят удоволствие такива истории за завист и вражди, за намушкване с копия тук или там, за отмъщения, подигравателни стихове и тям подобни, каквото и да мисли Орм по този въпрос.

— Освен това, Токе, мога да те уверя — продължи той, — че няма да тръгна да разнасям клюки — имам по-важни неща да кажа на хората. Но ако си човек, който се учи от опита си, би могъл да извлечеш още поука от тази нещастна случка. От краткото ти пребиваване в двореца на крал Харалд и от това, което Орм ми е говорил за теб, зная, че си смел, хладнокръвен и самоуверен мъж и имаш весел нрав. А е било нужно само да преживееш една. нелепа случайност, която разсмива глупците, и изведнъж си станал страхлив и потиснат; напуснал си родния край, щом си разбрал, че не можеш да затвориш устата на враговете. Ние; християните, сме облагодетелствувани, не се интересуваме какво говорят за нас хората, а само какво мисли Господ. Аз съм стар, малко сили са ми останали, но при все това съм по-силен от теб — никой не би ме уплашил с подигравките си, защото не ме е еня. Човек, който има зад гърба си подкрепата на Бога, не трепва пред хорския присмех, съвсем не го притесняват насмешливите усмивки и клюки.

— Мъдри слова — рече Орм, — струва си да помислиш върху тях. Вярвай ми, Токе, този свещеник притежава в малката си глава повече ум, отколкото ние в нашите, които са големи. Няма да сгрешим, ако запомним думите му.

— Мисля, че бирата започва да ви хваща и двамата — отвърна Токе. — Не бихте ми разправяли подобни глупости, ако бяхте трезви. Да не би да си си наумил да ме правиш християнин, малки свещенико?

— Да — рязко отговори отец Вилибалд.

— Значи поставил си си много трудна задача. Тя ще ти създаде повече неприятности, отколкото всичките църковни обязаности, които някога си извършил, взети заедно.

— Не е срамно да се покръстиш — каза Орм. — Имай предвид, че вече пет години изповядвам християнската вяра. Все съм си така весел, ръката ми не е по-слаба отпреди и откакто се покръстих, не съм имал повод да се оплача от късмета си.

— И така да е — отговори Токе, — ти не си търговец на кожи като мен. В тия земи не мога да си позволя да се покръстя, това ще предизвика недоверие у всичките ми купувачи. Вирдите ще кажат: „Щом сменя боговете си, как да разчиташ на него за другите неща?“ Не, не, заради приятелството ни бих направил много за теб, Орм, за теб също, свещенико, само не това. А и подобно нещо би подлудило жена ми. Мира, тя все още, като всичките си сънародници, мрази до смърт християните. Смятам, че и без това е достатъчно избухлива, та да подклаждам гнева й с подобни идеи. Безполезно е, малки свещенико, да се опитваш да ме спечелиш за своята вяра, макар че съм ти приятел и се надявам да остана такъв.

Дори отец Вилибалд не успя да обори доводите му. Орм се прозя и каза, че нощта преваля и е време да поспят. Разделиха се с Токе най-приятелски; двамата с Орм се радваха, че са имали късмет да се намерят отново, и се заклеха, че в бъдеще ще се виждат често.

Орм и отец Вилибалд се отправиха-към своя лагер — там цареше спокойствие и тишина. На лунната светлина се виждаха хъркащи мъже, излегнали се под струите дим, които се виеха от гаснещите огньове. Но един от хората на Орм седеше буден; вдигна глава, когато приближиха.

— Дойде съобщение за вас двамата — сънено продума той, — ето, тази торба. Откак съм я получил, бухалите не са спрели да пищят. Пиех вода при потока, когато от лагера на Финведен дойде някакъв мъж и попита за теб, Орм. Рекох, че си отишъл при вирдите. Подхвърли тая торба през водата и тя тупна в краката ми. Извика, че била подарък за Орм от Грьонинг и за дългоносия свещеник, Попитах го какво има вътре. „Зелки“, отвърна той, засмя се и си тръгна. Все си мисля, че в нея има нещо по-неприятно. Ето я, не съм докосвал връвта й.

Мъжът пусна торбата в краката на Орм, легна и заспа веднага.

Орм погледна мрачно първо нея, после свещеника. Двамата поклатиха глава.

— Това е работа на Дявола — рече отец Вилибалд, — друго не може да бъде.

Орм развърза връвта и изсипа съдържанието й. Две човешки глави се търколиха на земята. Отец Вилибалд падна на колене и простена.

— И двете са обръснати! — извика той. — Християнски свещеници, обезглавени от езичниците! Възможно ли е човешкото съзнание да разбере волята божия, след като той позволява подобни деяния и с тях доставя удоволствие на Сатаната!

Той се вгледа в двете глави и вдигна ръце към небето.

— Познах ги, и двете ги познах! Това е отец Себастиян, благочестив и достоен мъж, този. който побърканият учител трябваше да замести. Господ се е смилил над него и то е приел на небето при светите мъченици. А това е брат Нидард от Реймс, който преди време служеше при епископ Попо в двора на крал Харалд. Оттам отиде в Сконе и повече нищо не се чу за него. Сигурно и той е бил взет в робство. Познах го по ухото. Винаги е бил безкрайно усърден и фанатичен поклонник на правата вяра. Веднъж в двореца в Константинопол (града, който скандинавците наричат Миклагард) един от монасите на императрица Теофано му отхапа ухото, когато спореха за произхода на Светия дух. Свещеникът все казваше, че жертвувал ухото си, когато воювал с ереста, но че в борбата срещу езичеството бил готов да даде дори главата си. И ето, думите му се сбъднаха,

— Ако това е било неговото желание — рече Орм, — тогава не бива да плачем. Но според мен хората от Финведен не са обезглавили тия духовници, колкото и святи да са били те, само за да им направят услуга, а са го извършили и са изпратили главите им, за да ни оскърбят и да ни причинят страдание. Връщат си го, защото покръстихме Остен и двамата му другари и ги пуснахме да си вървят, вместо да ги убием, когато бяха в ръцете ни. Може би и ти като мен съжаляваш, че сме били толкова милостиви.

— Доброто дело остава и за него не трябва да се съжалява — отговори отец Вилибалд, — каквито и да са последиците. Тези святи глави ще погреба в двора на църквата си, защото те ще ни дават много сила.

— Вече понамирисват — мрачно каза Орм, — но може да си прав.

Отец Вилибалд го помоли да му помогне — събраха трева и клонки с листа и с тях напълниха торбата. После много внимателно поставиха двете глави вътре и отново я завързаха.

Дванадесета глава: ЗА СЪБОРА ПРИ КАМЪКА НА ВЪРЛИНАТА

На следващата сутрин избраха по дванадесет представители от всяко погранично племе — вирди, гьоинти и финвединги. Те заеха местата, определени по традиция за тях на полукръглата площадка срещу Камъка, и се настаниха, както бяха на групи по дванадесетима. Останалите мъже се подредиха зад своите избраници, за да слушат мъдрите им решения. Вирдите седяха в центъра и техният водач стана пръв. Казваше се Уге Неразбираемия, син на Оар — беше доста възрастен и го смятаха за най-мъдрия човек в цял Веренд. Открай време имаше сериозни затруднения в речта, но всички приемаха това като признак на задълбочена мисъл. Казваха, че бил забележително умен още от ранна младост — понякога, по време на Събора, седял и слушал цели три дни наведнъж, без да продума, като само поклащал бавно глава.

Сега той отиде до Камъка, обърна се с лице към публиката и заговори:

— Мъдри люде от Веренд, Гьоинге и Финведен се събраха тук според древния обичай на нашите деди. Това е добре. Приветствувам ви и се надявам, че ще приемете решенията ни, без да създавате неприятности. Дано присъдите са мъдри и благоприятни за всички ни. Дошли сме тук да водим преговори за мир. Често хората мислят за едно и също нещо по различен начин. Аз съм стар и имам богат опит, знам какво мисля. Мисля, че мирът е хубаво нещо. По-добро от глада, от пожарите, по-добро от убийствата. Вече три години между нашите племена цари мир и това е донесло само добро на всички ни; няма да ни навреди, ако успеем да го продължим. Тези от вас, които имат някакви оплаквания, ще бъдат изслушани и проблемите им ще бъдат разрешени. Ония, които искат да се бият, могат да го сторят тук при Камъка — така е прието, такъв е древният обичай на Събора. Все пак мирът си остава най-доброто.

Щом свърши, вирдите се поогледаха във всички посоки — гордееха се със своя водач и с мъдростта му. После се изправи водачът на гьоингите. Казваше се Соне Острия поглед и беше толкова стар, че мъжете, седнали от двете му страни, го подхванаха за ръцете да му помогнат, но той сърдито ги отблъсна, закуцука пъргаво към Камъка и застана до Уге. Беше висок, мършав и сух, превит на две от възрастта, имаше дълъг нос и прошарена брада, която висеше на тънички кичури. Макар че денят беше хубав и слънцето в края на лятото приличаше приятно, той бе облечен в кожух до коленете и дебела шапка от лисича кожа. Имаше вид на безкрайно мъдър мъж и всички го почитаха като такъв още откакто се помнеха. Беше известен с острото си зрение — можеше да познае къде има скрито съкровище, виждаше в бъдещето и предсказваше предстоящите неприятности. Освен това се беше женил седем пъти и имаше двадесет и трима синове и единадесет дъщери; казваха, че полагал всички усилия да ги закръгли по дузини — затова гьоингите му се възхищаваха и го почитаха много.

Той също пожела на присъствуващите мир и с красиви слова изрази миролюбивите намерения на гьоингите. Доказателство за тях бил и фактът, че цели четири години те не предприели никакви враждебни действия срещу вирдите или финведингите. Някои глупави чужденци биха приели това за признак, че сред тях царят безсилие и отпуснатост, но грешат, ако смятат така — те са не по-малко подготвени от своите бащи с копие и меч да дадат урок на всеки, който им желае злото; това могат да потвърдят неколцина, които са се опитали да им навредят. Той добави колко погрешно е също да се предполага, че тази миролюбивост се дължи на плодородието през последните няколко години, на богатите реколти, тучните пасбища и липсата на болести по добитъка. Сити, гьоингите са не по-малко храбри, отколкото когато стомасите им се свиват от глад; духът им и тогава е точно толкова, горд. Този стремеж към мир, обясни той, се дължи на това, че сега мнението на мъдрите и опитни мъже има повече тежест и племето цени техните съвети.

— Докато има такива хора и думите им се зачитат — продължи той, — всички ще процъфтяваме. За съжаление броят им намалява с всяка изминала година, дори според мен са останали само двама от тия, на чието мнение може напълно да се разчита и които имат шансове да живеят още дълго — това сме Уге и аз. Затова днес повече от всякога е необходимо вие, младите, избрани да представлявате своите племена, макар да нямате още и един бял косъм в брадите си, да се вслушвате внимателно в съветите, ни и от тях да трупате мъдрост — нещо, което сега ви липсва. Хубаво е, когато думата на старите се чува, а младите разбират, че те самите не са се сдобили с достатъчно разум.

В този момент при тях на Камъка дойде още един мъж — водачът на финведингите, на име Олот Пъстрата птица. Макар и млад, вече се бе прочул много. Беше добре сложен, мургав, с проницателни очи и гордо изражение. В миналото живял из източните земи и служил на Киевския принц и на императора в Миклагард, откъдето се върнал много богат. Прозвището Пъстрата птица получил в родината заради разкошните и ярки дрехи, които носел. Самият той бе много доволен от това име.

Щом пристъпи напред, финведингите, както избраните представители, така и тези, които седяха зад тях, се развикаха от гордост и възхищение — действително имаше вид на истински водач; а когато зае мястото си до Камъка, разликата между него и другите двама бе невероятна. Носеше зелено наметало, извезано със злато, и блестящ сребърен шлем.

И той като останалите пожела мир на всички, но заяви, че не вярва в мъдростта на старите хора толкова безрезервно, колкото те самите, и смята, че тази добродетел понякога се крие и в по-младите глави; дори мнозина считат, че по-скоро у тях трябва да я търсят. Съгласен е с мнението на възрастните, че мирът е хубаво нещо, но никой не трябва да забравя, че в наша време той се поддържа все по-трудно. Главната причина за това са размириците, които християните, зли и хитри хора, причиняват навсякъде.

— Повярвайте — продължи той, — стане ли дума за тях, знам какво говоря. Всички сте чували, че съм прекарал пет години в Миклагард и там съм служил на двама императори — Василий и Константин. Имах възможност да наблюдавам как се държат християните, щом се разсърдят, дори когато нямаше на кого другиго да излеят гнева си освен едни на други.. Те си изтръгват ушите и носовете с остри щипци за най-малкото нещо, а понякога взаимно се скопяват. Младите жени, дори когато са красиви, често биват заключвани в каменни къщи и им се забранява да се сношават с мъже, а ако някоя от тях не се подчини, я зазиждат жива, като пробиват дупка в стената, и я оставят да умре там. Някой път им идва до гуша от техния император или пък недоволствуват от разпоредбите му — тогава завързват здраво него и синовете му и доближават до лицата им нажежени железа, докато очите им изтекат и те ослепеят. И всичко това вършат за прослава на своя бог и религия — според тях да осакатиш някого, е по-малко престъпление, отколкото да го убиеш — от това можете да съдите що за хора са. Щом така се държат едни с други, представете си какво биха сторили с нас, дето не изповядваме християнството, ако станат достатъчно силни, за да ни нападнат? Затова всички трябва да се лазим от тази заплаха, да й устоим и да я унищожим още в зародиш. Не бяхме ли снощи сами свидетели как тук, на това място, един християнски свещеник се промъкна до Камъка и извърши убийство пред очите на всички вирди? Гьоингите го доведоха тук може би за да извърши своето мръсно дело. Но този въпрос те ще разрешат помежду си, вирдите и нас, хората от Финведен, това не ни засяга. Но няма да е лошо, ако на Събора се вземе решение да убиваме всеки християнски свещеник, който се появи сред гьоингите, вирдите или финведингите — да не го оставяме жив дори за роб, а още по-малко да му позволяваме необезпокояван да върши магиите си. Иначе може да си създадем много неприятности и да предизвикаме сблъсък.

Това бяха думите на Олоф Пъстрата птица и слушайки го, мнозина закимаха замислено с глава.

После той и другите двама водачи седнаха на трите белязани камъка в тревата пред Камъка на Върлината и Съборът започна. Според древния обичай в началото се разрешаваха споровете, които бяха възникнали на място, затова първо започнаха да обсъждат случая на учителя. Уге поиска възмездие за смъртта на Стюркар и запита на кого принадлежи свещеникът и защо са го довели на Събора. Орм, който беше сред дванадесетте представители на гьоингите, стана и отговори, че могат да го смятат за негов роб, макар да е всъщност свободен човек.

— И едва ли бихте намерили по-миролюбив мъж от него — добави той. — Изобщо не е склонен към насилие и единственото, което може да прави, е да чете ръкописи, да пее псалми и да печели благоволението на жените. Тук дойде с мисия, която при тия стечения на обстоятелствата никога не би могъл да изпълни.

Орм им разказа за учителя и за целта на пътешествието му — как бил изпратен от Хедебю, за да се предложи в замяна на един свещеник, който финведингите държали в робство, но когото те вече били убили.

— Този въпрос — продължи той — без съмнение ще се обсъди по-късно. А колкото до смъртта на Стюркар, нека свидетелите да дадат показания. Моето мнение е, че християнският свещеник не е в състояние да убие голям мъж.

Соне Острия поглед се съгласи, че трябва да изслушат свидетелите.

— Каквото й решение да се вземе по този въпрос на Събора — добави той, — то няма да предизвика вражда между вирдите и гьоингите. Ти, Уге, ще отсъдиш сам този случай. Мъжът е чужденец, не го бива за нищо, а освен това е християнин — каквото и да решиш, той няма да ни липсва много. Но не можеш да искаш от нас възмездие за нещо, направено от човек, който е чужд за нашето племе.

Дадоха думата на свидетелите. Мнозина бяха видели как Стюркар с вик паднал заднишком от Камъка, но никой не можа да потвърди, че е бил ударен от отсрещната страна — дори Токе, Сина на Сивата чайка, седнал сред дванадесетимата представители на вирдите, който пръв бе пристигнал на местопроизшествието. Той заяви, че кръстът, дето християнският свещеник държал в ръце, бил единственото му оръжие и бил направен от толкова тънки клонки, че с него не би могъл и въшка да убие: и не би уплашил такава дебелокожа лисица като Стюркар. Затова по-скоро вярвал, завърши той, че жрецът се е подхлъзнал и си е счупил врата. Жените най-добре знаят какво се е случило, те са били там и сигурно са видели — естествено, ако се намери начин да ги убедят да говорят истината.

Уге постоя известно време замислен. Накрая каза, че не им остава нищо друго, освен да изслушат жените.

— Според нашите древни обичаи — рече той — жени се допускат за свидетели, макар че не е по силите ми да схвана как се е стигнало до подобно решение. Нямаме навик да използуваме показанията им, когато това може да се избегне — да търсиш истината у един мъж, е все едно да търсиш кукувица в тъмна гора, а да я дириш в жената, значи да преследваш ехото на кукувичия глас. Но в случая те единствени са видели какво е станало, а убийството на един жрец върху свещена земя е престъпление, което трябва да се разследва много внимателно. Затова нека ги чуем.

Жените очакваха да ги повикат и се явиха всички заедно — младите, които танцуваха около Камъка, и старите, които помагаха при церемонията. Носеха най-красивите си дрехи и украшения, гривни, огърлици, широки пръстени и разноцветни була. Отначало, когато излязоха на празното място между съдиите и представителите, наредени в полукръг, те изглеждаха доста срамежливи. Учителят беше с тях. Имаше измъчен вид, ръцете му бяха вързани, а около врата му бе окачено въже, за което го водеха две възрастни жени, така както предната вечер бяха водили козлите към Камъка. Като видя тая гледка, публиката избухна в гръмогласен смях.

В началото жените се страхуваха от собствения си глас и шепнеха тихичко помежду си; не можеха да убедят никоя да говори по-силно. Но скоро преодоляха срамежливостта си и започнаха да свидетелствуват енергично. Пленникът, твърдяха те, отишъл до Камъка и надал силен вик, след което ударил Стюркар с кръста по главата; тогава жрецът също извикал. После го промушил в стомаха и го бутнал долу. Всички бяха единодушни, само че едни твърдяха, че го ударил веднъж, а други — два пъти, и започнаха да спорят за това.

Като чу показанията им, учителят пребледня от ужас и изумление, вдигна завързаните си ръце към небето и силно извика: „Не, не!“ Никой обаче не се интересуваше от това, което има да им каже, и старите жени подръпнаха въжето, за да го накарат да млъкне.

Уге заяви, че тези показания са съвсем достатъчни — можели да хванат вяра дори на женските приказки, след като всички, твърдят едно и също нещо. Все едно дали убиецът е ударил веднъж или два пъти, това е типичен случай на убийство върху свещена земя.

— Такова престъпление — продължи той — още от древни времена се смята за едно от най-отвратителните деяния и се среща толкова рядко, че мнозина прекарват цял живот и участвуват в Събори, без да им се случи да издадат присъда за него. Наказанието, което също води началото си от онова време, според мен не е известно на никой друг тук освен на нас, двамата старци — Соне и аз, естествено, освен ако ти, Олоф, дето се мислиш за по-мъдър, също го знаеш.

Този въпрос очевидно раздразни Олоф, но въпреки това той отговори смело. Чувал е да се говори, че в такива случаи наказват виновника, като го закачат за краката на най-долния клон на някое дърво, а главата му опира в някой мравуняк.

Щом чуха отговора, лицата на Уге и Соне цъфнаха в усмивка.

— Не можеше и да се очаква, че ще знаеш истинското наказание — рече Уге, — толкова си млад още. Мъдрост и знания се натрупват много по-бавно, отколкото ти си мислиш. Наказанието е убиецът да се предаде на Юг — това е името, с което нашите деди наричали Один — и Соне сега ще обясни по какъв начин ще стане това.

— Трябва да се приготвят двадесет добри копия, в чиито пръти няма и следа от загниване. Точно в края на металния наконечник на всяко от тях трябва да се закрепи по едно напречно парче. После те се набиват до половината в земята, близо едно до друго, така че остриетата им да стърчат нагоре. Хвърлят убиеца върху тях и го оставят там, докато костите му окапят.

— Такъв е законът — рече Уге. — Пропусна само една подробност — че виновникът трябва да падне по гръб, за да е обърнат с лице към небето.

Сред всички събрали се премина доволен шепот, когато чуха да се описва това наказание, толкова древно и рядко, че никой не го беше виждал. Учителят вече се беше успокоил, стоеше със затворени очи и си мърмореше нещо. Но жените приеха всичко много по-шумно. Развикаха се, че такова наказание е лудост, че когато са свидетелствували, нямали представа какво ще се случи, а две от тях, родственици на Уге, си пробиха път през тълпата до него, нарекоха го стар глупак и го попитаха защо не им е казал за присъдата, преди да дадат показания. Твърдяха, че са дали такива показания само защото искат да задържат християнския свещеник, той им харесва и смятат, че има повече сила от Стюркар. Страхували са се, че ако го оправдаят, той ще бъде освободен и ще се върне при гьоингите.

Най-кресливо протестираше една възрастна жена, която също бе племенница на Стюркар. Накрая тя успя да укроти останалите и гласът й се извиси над шумотевицата. Беше едра и тромава, с дебели крайници; тресеше се от яд, застанала пред Уге. Заяви, че във Веренд решения не се взимат без одобрението на жените, а старите мъже ги пускат да си играят в гората.

— Макар да беше трол, грижех се за Стюркар в продължение на много години — пищеше тя; — така си изкарвах прехраната. Как ще живея сега, след като той умря? Чуваш ли ме, побъркан гърбушко такъв? Друг свещеник, млад и хубав — и ако се съди по външността му, — умен и сговорчив, дойде и го уби — никой не може да отрече, че беше крайно време някой да стори това. А ти какво предлагаш да направим? Да хвърлим тоя млад мъж върху подострени копия! Каква полза ще имаме от това? Трябва да го предадете на мен; ще заеме мястото на този, когото загубих. Той е добър свещеник и се представи чудесно, след като танцът около Камъка свърши. Всички сме доволни от него. След девет месеца целият Веренд ще може да свидетелствува за силата на неговите магии. Мнозина ще търсят услугите му и всеки, който дойде, ще му носи подарък. Така ще получа отплата за загубата, която претърпях, независимо дали ще ми е съпруг или роб. А с какво ще ни послужи, ако го набучите на копията? Май по-добре ще е вие да седнете там, защото явно възрастта и многото знания са ви докарали до лудост. Той ще бъде мой — с това ще плати за извършеното убийство, ако на този свят има някаква справедливост. Чуваш ли?

Тя размаха юмрук пред лицето на Уге и сякаш се чудеше дали да го заплюе.

— Права е! Права е! Катла е права! — развикаха се жените. — Дайте ни го на мястото.на Стюркар! Имаме нужда от такъв свещеник!

Уге махна с ръка и викна с все сила, като се мъчеше да ги накара да млъкнат. А до него Олоф Пъстрата птица за малко да се прекатури назад — с такова задоволство наблюдаваше той смущението на стареца.

Но Соне Острия поглед се надигна от камъка и заговори. Гласът му изведнъж въдвори пълна тишина.

— Вече обявихме, че на Събора ще владее мир и спокойствие — рече той. — Мъдрите мъже проявяват търпение към жените. Ще сгрешим, ако нарушим мира; това се отнася най-вече за вас, жени. Можем да ви накажем и да ви наложим с пръчки пред всички присъствуващи, с шибалки от брезови и лешникови клонки, а това ще бъде голям срам за вас. Тогава мъжете винаги ще се подхилват, щом ви зърнат. Мисля, че никоя от вас не би пожелала това. Ето защо спрете с вашите крясъци и нападки. Ще ви задам само един въпрос, преди да си тръгнете: свещеникът удари ли Стюркар, или не?

Жените се поуспокоиха. В хор отвърнаха, че дори не е докоснал Стюркар, само извикал и вдигнал кръста, при което старецът се прекатурил и умрял. Това, заявиха те, било чистата истина — и те можели да говорят правдиво не по-зле от всеки друг — само трябвало да знаят за какво ще послужи тя.

Наредиха на жените заедно с Катла и пленника й да се махнат, докато Уге водеше спор за присъдата с дванадесетината избраници. Неколцина настояваха да го убият, защото бе очевидно, че е умъртвил с магия Стюркар, а и колкото по-бързо се отърват от един християнски свещеник, толкова по-добре. Но други се противопоставиха, смятаха, че мъж, който е успял с магия да причини смъртта на Стюркар, заслужава да остане жив. Щом е могъл да направи това, сигурно се е справил успешно и с жените, а освен това трябва да се съобразят и с претенциите на старата жена. Тя съвсем вярно твърди, че друго възмездие за Стюркар няма да получи от гьоингите. Най-накрая Уге обяви, че Катла може да задържи свещеника като роб до времето, когато ще се състои четвъртият Събор, смятано оттук нататък, като се опита да извлече възможно най-много полза от него в този период. Нито Соне, нито някой друг оспори това решение.

— По-лека присъда и аз не бих могъл да му издам — каза Орм на отец Вилибалд, когато разискваха случая. — Сега ще трябва само да поддържа колкото може по-добри отношения с тая старица. Така или иначе, той беше готов да стане роб на смаландците.

— Въпреки всичките му слабости — рече отец Вилибалд — може би снощи, когато отиде да развенчае езическия жрец и ужасните му свещенодействия, божият дух се бе вселил в него. Нищо чудно сега да направи много за прославата на Христа.

— Може би — отвърна Орм, — но най-хубавото е, че се отървахме от него. Съвсем нормално ми се вижда един мъж да се отдаде на страстта си към жените, дори ако те принадлежат другиму, когато тръгва на военен поход или да плячкосва, но ми се струва нередно човек като него — свещеник на Христа и пълен некадърник — да довежда жените дотам, че да загубят всяко чувство на благоприличие, щом го видят. Не е правилно, противоестествено е.

— Ще има достатъчно възможности да изкупи греховете си — рече отец Вилибалд, — щом тая стара вещица Катла забие нокти в тялото му. Наистина бих предпочел да попадна в бърлогата на гладните лъвове заедно с пророк Данаил[1], чиято история съм ти разказвал, отколкото да съм на негово място. Но такава е божията воля.

— Да се надяваме — каза Орм, — че тя и занапред ще съвпада с нашата.

Съборът продължи четири дни и на него се разгледаха множество различни дела. Всички хвалеха мъдрите решения на Уге и Соне освен онези, които бяха ощетени от тях. Олоф Пъстрата птица също се прояви като умен съдия — доста опитен — независимо от младостта си, затова дори Уге се видя принуден неведнъж да признае, че с годините той сигурно ще помъдрее. Когато се обсъждаха някои по-трудни случаи, при които двете страни отказват да се споразумеят и представителите на съответните племена също не могат да постигнат единомислие, според древния обичай призоваваха трети съдия, който трябваше да им помогне да вземат решения. На два пъти, когато спорът беше между вирдите и гьоингите, Олоф взе ролята на неутралния съдия и се представи много достойно.

Дотук всичко вървеше добре, но постепенно обикновените зрители започнаха да проявяват все по-явни признаци на недоволство — времето минаваше, а не се очертаваше ни един хубав бой. Всъщност на втория ден бе присъдено единоборство — като завършек на спора между някакъв мъж от Финведен и друг от Гьоинге. Ставаше дума за кражба на кон и не се намери никакъв свидетел, а двете страни бяха еднакво упорити и хитри в увъртанията си. Но щом се изправиха един срещу друг на площадката, се оказа, че са много неумели — и двамата набързо промушиха коремите си и паднаха мъртви на земята като двете половини на глинена стомна, без да доставят каквото и да било удоволствие на публиката. Хората от различните племена се спогледаха с кисели физиономии и сметнаха случката като доказателство за това колко скучно преминава тазгодишният Събор.

На третия ден обаче духовете се поразведриха. Зададе се един объркан и труден спор, който обещаваше чудесна развръзка.

Двама вирди, мъже с известни имена — Аскман и Глум, — представиха случай на двойно отвличане на жени. Бяха загубили дъщерите си, хубавици в разцвета на младостта, които бяха отвлечени от двама гьоинги — ловци на видри от дивата местност на изток от Грейт Окс Форд. Тяхната самоличност бе известна: единият се казваше Агне от Слевен, син на Колбьорн Изгорелия, и се намираше в дома си, а другият — Слате, наречен Лисицата, племенник на Гудмунд от Уваберг, бе сред дванадесетте представители на гьоингите. Кражбата била извършена преди година. Оказа се, че девойките са още в ръцете на похитителите. Сега Аскман и Глум искаха троен сватбен откуп за всяка от тях, както и някакво възмездие за нанесените щети на вдовицата Гудню. Тя беше сестра на Глум и придружавала момичетата, когато било извършено отвличането. То така я разстроило, че дълго след това разсъдъкът й бил замъглен. Вирдите обясниха, че са довели тази достойна жена на Събора, защото смятат, че тя ще бъде най-важният свидетел и ще разкаже точно какво се е случило. Всички знаели, че е честна вдовица, и можели да се закълнат, че се е оправила вече и умът й си е на място.

Вдовицата Гудню пристъпи напред. На външен вид беше яка и внушителна, не толкова стара още, че да плаши мъжете. Ясно и сериозно тя описа как се е случило всичко. Тя и момичетата отишли в дивата местност, за да събират лечебни билки, и се наложило да прекарат там целия ден, защото те били редки и се намирали трудно. Без да искат, навлезли по-навътре, отколкото възнамерявали. Изведнъж се разразила страшна буря с гръмотевици, градушка и пороен дъжд. Уплашени и мокри до кости, те загубили пътя. След като се скитали доста време, без да открият следа или знак, по който да се ориентират, стигнали до някаква пещера, издълбана в земята, и там се подслонили. Започнали да чувствуват студ, глад и умора. Вътре вече имало двама мъже — ловци, които я използували по време на лов за видри. Не изглеждали опасни и тя се успокоила. Посрещнали ги дружелюбно, направили им място край огъня и им дали храна и подгрята бира. Жените останали там, докато бурята утихнала, но междувременно навън станало съвсем тъмно. Настъпила нощта.

До този момент тя се притеснявала единствено от бурята и от болката в гърба, причинена от мокрите й дрехи. Но после започнала да се безпокои и за момичетата; те й създавали много повече грижи. Настроението на мъжете се повишило — казали, че едва ли би могло да им се случи нещо по-приятно от това, толкова отдавна не били виждали жени. Пийвали порядъчно бира от бъчвата, която държали в пещерата. Дали и на девойките, за да се стоплят, а те, тъй млади и неопитни, започнали да се опиват. Тя доста остро помолила мъжете да опишат обратния път и те й обяснили; но повече загриженост не проявили към безопасността на девойките, освен че седели прекалено близо до тях и ги попипвали, за да проверят дали дрехите им са изсъхнали. След време дори стигнали дотам, че Лисичия Слате взел две парченца дърво и казал на момичетата, че сега ще теглят жребий, за да решат коя до кой мъж ще спи. Тогава вдовицата заявила категорично, че те трябва да се приберат веднага вкъщи, и им казала да се оправят както могат в тъмното. Тя самата била принудена да остане в пещерата заради острата болка в гърба.

— Рекох им това — продължи тя, — защото се надявах, че ловците ще се съгласят да ги пуснат, ако аз се жертвувам да стоя при тях. Бях готова да го сторя заради момичетата — каквото и да ми направеха, щях да понеса всичко по-леко, отколкото те. Но вместо да станат по-сговорчиви, мъжете се раздразниха и ми наговориха какви ли не обиди, сграбчиха ме и ме изхвърлиха от пещерата, като ме заплашиха, че ако не изчезна моментално, ще ме поразмърдат със стрели.

Цяла нощ се скитах из гората в ужас да не се натъкна на диви зверове или вампири. Щом се добрах до дома и разказах какво се е случило, нашите хора тръгнаха към пещерата. Заварили я празна. Нямало и следа от ловците, нито пък от девойките и видровите кожи. Дълго след това боледувах, бях почти полудяла заради начина, по който се отнесоха с мен тия отвратителни грубияни.

С това завършиха показанията на вдовицата Гудню, чиито последни изречения бяха прекъсвани от ридания. Гудмунд от Уваберг се изправи и каза, че ще представи показанията на двамата младежи. Бил подходящ за това по две причини — от една страна, бил по-мъдър от тях и можел по-добре да подбира думите си, а от друга — бил чувал цялата история неведнъж от устата на Агне от Слевен и от племенника си Слате, а също и от въпросните млади жени, така че бил осведомен по този въпрос не по-зле от другите, дори много по-добре. А колкото до показанията на вдовицата Гудню, които току-що чули, би казал, че доста от тях отговарят на фактите, но в по-голямата си част те им противоречат.

— Слате и Агне разказват — продължи той, — че седели в пещерата по време на бурята. Тя била толкова силна, та едва успявали да поддържат огъня. Изведнъж дочули степания отвън. Слате изпълзял и видял три фигури, които вървели под дъжда с вдигнати над главите поли. В началото се уплашил, взел ги за троли, а и жените си помислили същото, когато съзрели как главата му внезапно изникнала изпод земята — разтреперали се и се разпищяли от ужас. Тогава той разбрал, че са хора, приближил и ги успокоил. Приели поканата му да влязат в пещерата и се настанили край огъня. Девойките били много уморени и хлипали, разстроени; но вдовицата не ронела сълзи и съвсем не изглеждала изтощена. Както седяла и се сушала, тя не отмествала втренчения си поглед от тях. Поискала да й разтрият гърба и да обвият цялото й тяло с видрови кожи. После, след като се насмукала като жадна кобила от подгрятата бира, се развеселила и свалила повечето от дрехите си. Оправдала се с това, че така чувствувала по-силно топлината, а от нея имала най-голяма нужда.

Е, Слате и Агне са млади — продължи Гудмунд, — но все пак не са по-глупави от другите, много добре знаели какви мисли могат да споходят една вдовица, когато види мъж. Затова щом тя предложила на момичетата да си легнат в единия ъгъл на пещерата и казала, че ще стои будна, за да не им се случи нещо лошо, мъжете се спогледали — и двамата подозирали едно и също нещо. Увериха ме, че с удоволствие биха задоволили желанието на вдовицата, ако не била придружена от девойките, но струвало им се недостойно за тях като мъже да легнат с една вдовица, след като там имало две хубави млади жени, чието желание сигурно не било по-малко. Всеки нормален човек би им се подигравал, ако сторели това. Ето защо седнали до девойките, заговорили им успокоително и им помогнали да сгреят ходилата си на огъня. Те вече се били разведрили, хапнали, пийнали и се постоплили, но едва се осмелявали да погледнат към мъжете и се срамували да разговарят. Това още повече засилило уважението им към тях — показвало, че са скромни и добре възпитани. Толкова много ги харесали, че в един момент решили да теглят жребий, за да не възникнат спорове кой с кого ще спи — искали всички да са доволни. Щом станало дума за това, вдовицата скочила и се развикала истерично — през цялото време тя ставала все по-нервна, защото на нея не обръщали никакво внимание. Заявила, че момичетата трябва да се върнат веднага вкъщи, иначе ще се случат страшни неща. Казала, че те са млади и въпреки тъмнината могат да преодолеят несгодите, но тя самата ще помоли ловците за гостоприемство до сутринта, тъй като е прекалено уморена и измъчена от болката в гърба, за да тръгне на такъв път. Това предложение изумило мъжете; попитали я дали има намерение да убие девойките и заявили, че със сигурност ще стори това, ако ги изгони посред нощ в този дъжд навън, в дивата гора, където се спотайват какви ли не зли духове. Не били и чували за подобна жестокост и злина и нямало да позволят такова нещо — възнамерявали да предпазят девойките от налудничавите й капризи. Освен това се безпокояли и за собствената си безопасност. Не знаели какво може да им се случи, докато спят, ако оставят при себе си в пещерата жена като нея, способна да убие. Наредили й да се маха, рекли, че изглежда силна като вол и гората едва ли крие някаква опасност за нея — ако насреща й излезела мечка или вълк, животното сигурно щяло да избяга, като я види. Сграбчили я и я изблъскали от пещерата, като хвърлили подире й дрехите. На следващата сутрин решили, че е най-добре да си тръгват. Щом чули това, девойките поискали да ги придружат и да им помогнат да носят примките и кожите. Тук сред присъствуващите има свидетели, които са чули тази история от тяхната собствена уста. Сега те били омъжени за Агне и Слате и си живеели щастливо, дори вече им родили деца.

Затова смятам — завърши Гудмунд, — че това не може да се нарече отвличане. Всъщност тези мъже са им спасили живота, и то не веднъж, а два пъти. Първо, като ги прибрали в пещерата, предлагайки им топлина и подслон, и второ, като, попречили на злата вдовица да ги изпъди в гората. Ето защо те са съгласни да заплатят единствено обикновен сватбен откуп.

Такива бяха разсъжденията на Гудмунд и всички гьоинги посрещнаха възторжено думите му. Но вирдите очевидно не погледнаха на тях с одобрение, а Аскман и Глум не промениха претенциите си. Твърдяха, че щяло да им излезе по-евтино, ако били откраднали вдовицата; девствените момичета не можели да се причислят към същата категория, нито пък защитата на Гудмунд би вдъхнала доверие на кой да е по-умен мъж. Смятали също, че е съвсем правилно вдовицата Гудню да получи възмездие за оскърбленията и болките. Познавали я добре, никога не била дала основание да я смятат за луда по мъжете, каквато се опитал да я изкара Гудмунд. Колкото до втората сума, готови били да приемат всякакви предложения, но за девойките нямали намерение да се пазарят.

Изслушаха свидетелите на двете страни — тези, които бяха чули разказите на жените, и другите, които бяха разговаряли с вдовицата Гудню, след като се бе завърнала от пещерата. Уге и Соне смятаха, че случаят е много труден. Настроението на зрителите се повиши. Стига да не се случи нещо непредвидено, очертаваше се чудесна възможност да се присъди бой между четирима.

Уге беше склонен да остави Соне да разреши случая — вярваше в мъдрата му преценка и в старото им приятелство, — но не успя да убеди в това представителите на своето племе. Затова привлякоха Олоф Пъстрата птица за трети съдия. Олоф каза, че за съжаление тази чест не му доставя особено удоволствие, защото от неговата присъда зависят голямо количество сребро и няколко човешки живота — всеки съдия в този случай би си навлякъл омразата и нападките на мнозина, дори да е взел най-мъдрото решение. Отначало той предложи взаимна отстъпка — съпрузите да платят откупа в двоен вместо в троен размер, но нито гьоингите, нито вирдите се съгласиха. Гудмунд обясни, че Слате и без това е в затруднение, тъй като напоследък цените на кожите са много ниски и ловците на видри и бобри не могат да спечелят и петак, а Агне от Слевен е загубил цялото си наследство, когато баща му изгорял при пожар заедно с къщата си. В състояние са да си позволят само обикновен сватбен откуп, а дори и него ще изплатят не без помощ. От друга страна, представителите на вирдите смятаха, че исканията на Глум и Аскман са съвсем разумни.

— Ние, вирдите — добавиха те, — още от древни времена тачим много жените си. Съседите ни не трябва да остават с впечатлението, че могат да си взимат хей така нашите девици от горите, без да плащат за това.

Неколцина смятаха, че най-доброто разрешение е представителите на четирите страни да уредят спора в бой и че Аскман и Глум, макар да не са млади, ще излязат с достойнство от състезанието.

Дълго разискваха върху различните възможности, но нито Соне, нито Уге искаха да присъдят бой.

— Никой не може да твърди — рече Уге, — че някоя от двете девойки има вина за случилото се. Нима ще бъдем справедливи, ако ги обречем да изгубят съпруг или баща?

— Първо трябва да определим дали е извършено отвличане, ако искаме да вземем единодушно решение в този спор — обади се Олоф Пъстрата птица. — Аз вече имам свое мнение, но предпочитам да чуя първо какво ще кажат по-старите от мен.

Уге заяви, че според него случилото се без съмнение може да се окачестви като отвличане.

— И това, че младите жени са тръгнали с ловците по своя воля, не е извинение — добави той. — Те са го сторили чак на следващата сутрин, като междувременно са прекарали нощта с тях — от показанията научаваме, че мъжете са теглили жребий за това. Всеки знае, че едно младо момиче е готово винаги да последва мъжа, чието легло е споделило, особено ако това му се случва за първи път.

Соне се позабави доста, докато обяви решението си. Накрая каза:

— Съдията е длъжен да говори истината, дори ако с това върви срещу интересите на своето племе. Извършено е отвличане и не мисля, че някой може да оспори този факт. Когато са изгонили вдовицата от пещерата, ловците насилствено са отделили девойките от техния настойник и така са ги лишили от опека.

Мнозина от гьоингите протестираха шумно, като чуха думите на Соне, но никой не посмя открито да го обвини в грешка, толкова мъдър беше той в техните очи.

— Дотук поне всички сме на едно мнение — рече Олоф Пъстрата птица. — И аз като вас смятам, че е отвличане. А щом е така, трябва също да се съгласим, че откупът ще бъде по-голям, отколкото при обикновена сватба, противно на предложението на Гудмунд. И все пак сме далеч от задоволителното решение. Как ще принудим двете страни да приемат присъдата ни, щом бащите не се задоволяват с двоен откуп, а съпрузите не са съгласни да го изплатят? Лично аз смятам, че ако някоя от страните има право да поддържа исканията си, то това са вирдите.

До този момент Орм бе седял мълчаливо, но сега се изправи и попита каква според вирдите е стойността на един сватбен откуп, пресметнат във волове или пък в кожи, и каква е равностойността им в сребро.

Уге отговори, че хората във Веренд още от древни времена пресмятат това в кожи: тридесет и шест кожи от бялка за дъщерята на добър земеделец в разцвета на младостта, свежа и силна, без недъзи или белези. В този случай кожите трябва да са взети през зимата и да са в добро състояние, без дупки от стрели; това е равно на тридесет боброви кожи, също от най-добро качество! В замяна от булката не се очаква друга зестра освен дрехите, с които е облечена, и обувките на краката й, а също и една нова ленена роба за първата брачна нощ, гребен от рог, три игли с уши и ножици.

— Всичко прави — продължи той — осемнадесет дузини кожи от бялка за два тройни откупа или пък петнадесет дузини боброви кожи, ако съм сметнал правилно. Това е огромно количество и да се изчисли в сребро, ще бъде трудно дори за най-умния.

Неколцина от представителите, които имаха опит в сметките, се опитаха да му помогнат; сред тях беше и Токе, Сина на Сивата чайка — той бе свикнал да изчислява в кожи и сребро. След дълго пресмятане те единодушно заявиха, че тройният сватбен откуп за двете девици се равнява точно на седем и една четвърт марки сребро — ни повече, ни по-малко.

— И за да го закръглим така — обясни Токе, — извадихме едно цяло и три осми оре[2] за ризите, които в този случай няма да са необходими.

Като чу да споменават тази сума, Гудмунд от Уваберг избухна в неудържим смях.

— Не, не — изкрещя той. — Никога не бих се съгласил с такова количество. За луд ли ме… мислите? Да се бият! Какъвто и да е изходът, все ще ни излезе по-евтино.

Орм се изправи и каза, че му дошло наум нещо, което може би ще ги спаси от това затруднение; той също смята, че ще е жалко да търсят разрешение със сила.

— Гудмунд е прав, като казва, че седем и четвъртина марки сребро е огромна сума, тя би уплашила и най-големия богаташ. Малко са хората, които някога са държали в ръцете си толкова много пари — само онези, които са плячкосвали във франкските земи или са присъствували, когато моят господар Алмансур от Андалусия разпределя плячката си, които са взимали откуп от крал Етелред в Англия или пък са служили на великия император в Миклагард. Но ако вземем например една трета от тази сума, ще видим, че е две и една трета марки плюс една дванадесета от марката, а ако разполовим тази третина, ще се получи само една марка и една седма плюс една двадесет и четвърта. Вече знаем, че Агне от Слевен и Слате са готови да платят обикновен откуп. Това означава, че две шести от общото количество е налице. Мислех си, чест ще направи на техните роднини и съседи, ако съберат помежду си необходимата сума. Познавам Гудмунд от Уваберг и не бих искал да го сметна за по-малко щедър от останалите; а една марка и една седма плюс една двадесет и четвърта, не е нещо, което ще го разори, дори ако трябва да мине без чужда помощ. Но съм сигурен, че освен него има и други, които биха помогнали на Слате. Същото важи и за роднините на Агне. Ако те сторят това, вече ще сме събрали четири шести и ще ни остане само последната третина. Колкото до нея, смятам, че тук сред. нашите дванадесет избраници седят мъже, които не биха отказали да дадат по нещо заради добросъседските отношения, а също и за да защитят доброто си име. Бих желал да съм по-богат, но все пак ще дам своя дял; и ако успеем да намерим още трима или четирима, които да сторят същото, последната третина от сумата ще бъде изплатена, а спорът — уреден, без да има недоволни.

Щом Орм свърши и седна на мястото си, представителите на трите племена се спогледаха, а някои от тях зашепнаха одобрително. Соне Острия поглед пръв изрази гласно мнението си.

— Хубаво е да разберем, че мъдростта няма съвсем да напусне граничната област, когато ние с Уге умрем — рече той. — Орм от Грьонинг, независимо от младостта си, ти изрече мъдри слова. Няма да се задоволя да кажа само, че предложението ти е добро, а ще предложа и своя дял от последната третина. Мнозина може да се изненадат от това, защото всички знаят колко много деца трябва да издържам. Но в някои отношения голямото семейство има своите преимущества. Дори да дам цяла четвърт от тази третина, мога да си го позволя, защото ще събера парите от моите шестнадесет възрастни синове, които прекарват времето си предимно в скитосване из гората. Така че, ако взема по две кожи от всеки, ще мога да платя своя дял, а няколко ще останат и за мен. Готов съм да направя това, за да помогна на Агне от Слевен, тъй като майка му беше втора братовчедка на четвъртата ми жена. Но хайде, не стойте така с вързан език. Нека всички, които искат да сторят като мен, се обадят и се представят с чест пред цялото събрание.

Токе, Сина на Сивата чайка, се изправи веднага и обяви, че никога не се стиска, когато другите проявяват щедрост.

— И го казвам — продължи той, — въпреки че съм търговец на кожи, чиято кожа, уви, също често е била одирана. Нямам голямо имущество и е малко вероятно някога да се сдобия с такова. Мнозина от вас тук знаят това, защото са взимали добри пари от мен за кожи от лошо качество. Но толкова поне имам, та да дам заедно с Орм и Соне своя принос в това чудесно начинание. Каквото предложат те, същото ще приготвя и аз.

Уге Неразбираемия започна да заеква и да пелтечи, както обикновено ставаше, когато се развълнува. Накрая успя да каже, че това разрешение прави чест както на гьоингите, така и на вирдите и че той също е готов да даде своя дял — толкова, колкото са обещали тези преди него.

Двама представители на гьоингите, Черния Грим и Торкел Заешкото ухо, се обадиха, че не бива да оставят вирдите да ги надминат по щедрост и че те също желаят да участвуват. Олоф Пъстрата птица пък заяви, че не вижда защо да не защити и той достойнството си и предложи да плати двойно повече.

— И послушайте съвета ми — добави той, — веднага съберете обещаното — когато човек се разпали и е в настроение да дава, от сърцето му лесно се откъсват повече пари. Ето, вземете шлема ми и събирайте! Токе, Сина на Сивата чайка, ти си търговец и ще можеш да претеглиш всеки дял. Трябва да сме сигурни, че всичко е точно.

Токе изпрати един слуга да донесе везните му. Все повече представители, вирди и гьоинги, ставаха и предлагаха да се включат — видяха, че могат да спечелят лесно евтина слава. Колкото повече хора правеха пожертвования, толкова по намаляваше размерът на сумата, която всеки трябваше да изплати. Но Олоф Пъстрата птица им припомни, че още не са чули колко ще дадат Гудмунд от Уваберг и останалите родственици на Слате и Агне.

Гудмунд се изправи и с доста колебливо изражение отбеляза, че този въпрос изисква сериозно обмисляне; една шеста от цялата сума е огромно количество за него и роднините му.

— Не може да се каже, че съм скъперник — рече той, — но, уви, аз съм само беден земеделец и Орм от Грьонинг греши, като ме представя за нещо друго. В къщата ми няма много сребро, а смятам, че същото важи и за останалите роднини на Слате. Това ще бъде голямо бреме за всички ни, но мисля, че бихме могли някак си да съберем половината на тази една шеста. Тук сред нас седят толкова много известни мъже, чиито пазви са натежали от сребро — те едва ли ще забележат, ако отделят другата половина, за да я прибавят към вече обещаното. Още повече ще се прославите, ако сторите това, а мен ще избавите от нищета.

Но съдиите и представителите, както и всички присъствуващи зад тях, нададоха силен рев и избухнаха в смях. Всеизвестно бе колко богат е Гудмунд, а също и това, че скъперничеството му можеше да съперничи единствено на парите му. Накрая той се съгласи — разбра, че предложението му не среща съчувствие. Двамина от роднините на Агне обещаха да съберат и изплатят неговия дял.

Междувременно везните на Токе бяха пристигнали и той се опитваше да изчисли по колко трябва да плати всеки.

— Тринадесет души предложиха пожертвования — рече той — и всички участвуват с еднакви количества, Само Олоф Пъстрата птица ще даде двойно повече. Значи трябва да делим на четиринадесет. Не е лесно да сметна колко е една четиринадесета от една трета от седем марки и четвърт. Дори най-големият сметач в Готланд не би могъл да каже това веднага. Но умният мъж намира изход от всяко положение — ако смятаме в кожи, задачата става по-лесна. Така всеки дял ще представлява една четиринадесета от шест дузини кожи от бялка, а това е една седма от три дузини; и всеки дял трябва да се изчисли до последната кожа, защото знам от опит, че винаги се губи малко при претеглянето. Според тия сметки всеки трябва да даде толкова сребро, колкото струват шест кожи от бялка, ниска цена за подобна чест. Ето везните и тежестите, който пожелае, може да дойде да ги провери, преди да започна.

Някои от присъствуващите, които разбираха от тия работи, заразглеждаха внимателно теглилката — струваше си труда, защото търговците често хитруваха при меренето. Но везните не можеха да се изпитат, без да се премери нещо на тях. Затова, когато двамина изразиха съмнение за точността им, Токе веднага отговори, че с удоволствие ще се бие, за да докаже, че са безгрешни.

— Едно от задълженията на търговеца е — рече той — да се бие за своята теглилка и можете да сметнете за неблагонадежден този, който се страхува да стори това — с него не бива да правите сделки.

— Няма да се биете за везни — строго ги смъмри Уге. — Цялото сребро от шлема ще отиде незабавно при Глум и Аскман; а и какво ще спечели Токе, ако удря в кантара, след като собственият му дял също ще бъде претеглен там?

Всички, които бяха обещали да участвуват, извадиха сребро от коланите си и го премериха. Някои дадоха малки пръстени, други — намотки сребърна нишка, а трети предложиха сребро, насечено на дребни квадратчета. Но повечето платиха в монети, събрани от най-далечните кътчета на земята — част от тях бяха сечени в непознати земи, чиито имена никой не беше чувал. Орм пусна една андалуска монета — бяха му останали доста от тях, а Олоф Пъстрата птица — красиво гравирани византийски образци, на които бе изобразена главата на император Йоан Цимисхий.

След като събраха всички пожертвования, Токе ги изсипа в малка платнена торбичка и ги претегли наведнъж. Везните показаха, че изчисленията му са били верни — възлизаха на една трета от необходимата сума, дори леко я надвишаваха.

— Твърде малко е, за да го разделям и да връщам на всички ви — рече Токе, — не мога да претегля такива количества с везните.

— Какво ще правим с остатъка? — попита Уге. — Струва ми се излишно Глум и Аскман да получат повече, отколкото изискват.

— Да го дадем на вдовицата Гудню — предложи Орм. — Така и тя ще получи отплата за напрежението и разочарованието, които е изживяла.

Всички се съгласиха, че това е чудесно решение. Скоро Соне и Гудмунд се върнаха със съответните шестини, които бяха събрали от своите роднини и приятели сред публиката. Претеглиха частта на Соне — тя беше точна, но тази на Гудмунд не достигаше, макар че той прибави към среброто купчина кожи и два медни чайника. Гудмунд се завайка на висок глас — бил готов да се закълне, че това е всичко, което успял да събере, молеше се някой по-богат измежду представителите да му заеме сумата, която не му достига. Но никой нямаше желание да му помогне, всички знаеха, че да дадеш на Гудмунд пари на заем, е все едно да ги хвърлиш в морето. Най-накрая Соне Острия поглед рече:

— Упорит мъж си ти, Гудмунд, всички знаем това, но човек лесно може по един или друг начин да убеди хората да променят начина си на мислене; смятам, че ти също не си изключение. Сякаш си спомням, че Орм от Грьонинг постигна това малко след като се засели в пограничната област. Тогава ти не желаеше да му продадеш хмел и фураж за добитъка, и то срещу добро заплащане. Мисля, че в историята имаше и някакъв кладенец, но съм забравил какво точно се случи — започвам да остарявам. Затова, докато ти, Гудмунд, размислиш как да събереш останалото сребро, може би Орм ще пожелае да ни разкаже по какъв начин е променил решението ти. Интересно ще ни е да знаем какво средство е използувал.

Публиката прие възторжено това предложение. Орм се изправи и обясни, че историята е кратка и проста, но преди да успее да продължи, Гудмунд скочи и извика, че не желае да я слуша.

— Отдавна си оправихме сметките с Орм във връзка с тази история — заяви той, — а и не е кой знае колко интересна. Почакайте малко, тъкмо се сетих за още един човек, който мога да помоля за помощ. Мисля, че ще ми даде каквото не достига.

Той веднага се завтече към своя лагер. Щом го загубиха от поглед, зрителите се развикаха, че все пак искат да чуят как Орм се е справил с него. Но той отговори, че трябва да накарат някой друг да им разкаже това.

— Гудмунд беше прав — продължи той, — сдобрихме се преди много време. Няма нужда да го предизвиквам безпричинно, след като вече отиде да търси пари, само и само да избегне тоя разказ. Мъдрият Соне спомена случката единствено за да го подтикне да стори това.

И преди да е имало време за повече приказки, Гудмунд дотърча задъхан със среброто. Токе го претегли, беше точно. Така Уге предаде на Глум и Аскман две трети от сватбения откуп, който Слате и Агне им дължаха, а те съответно обявиха мъжете, които бяха отвлекли дъщерите им, за законни и безупречни зетьове. Останалата една трета, която Слате и Агне щяха да изплатят сами, трябваше да получат в края на зимата, за да имат младите мъже възможност да съберат нужното количество кожи.

Щом уредиха сметките, Олоф Пъстрата птица рече, че сега иска да чуе обещаната история — за това как Орм принудил Гудмунд да промени решението си. Всички представители нададоха одобрителни възгласи й самият Уге дори подкрепи предложението.

— Винаги си струва да чуем някой поучителен разказ — каза той, — а този е нов за мен. Може би ти, Гудмунд, предпочиташ да не слушаме за това, но не забравяй, че ни създаде много затруднения с отношението си към този спор. Дадохме една трета от парите, които ти и роднините ти трябваше да платите, а си достатъчно богат, за да поемеш дълга сам. След като ти спестихме толкова сребро, ще се примириш със срама и ще изслушаш историята отново. Ако предпочиташ, разкажи я ти, а пък Орм Тостесон несъмнено ще те подсеща за някои подробности, които може да си забравил.

Гудмунд изпадна в бяс и започна да крещи. Винаги правеше така, когато беше разярен — оттук идваше и името Гръмотевицата. Главата му потъна между раменете и цялото му тяло се разтресе, размахваше юмруци пред лицето си и виеше като върколак. Надяваше се околните да помислят, че всеки момент ще изпадне в берсеркски пристъп. По-рано често плашеше хората по този начин, но вече никого не можеше да заблуди. Колкото по-силно виеше, толкова по-бурно се смееха зрителите. Изведнъж млъкна и се огледа свирепо.

— Аз съм опасен човек — рече той — и досега никой не ме е предизвиквал, без да съжали за това.

— Ако някой от представителите наруши мира по време на Събора със заплаха или обида, с пиянски брътвежи или със злонамерени обвинения, трябва да плати глоба от… забравил съм колко, но без съмнение ще се намерят хора, които могат да ми припомнят.

— Съдиите и представителите трябва да изгонят виновника от пределите на местността, където се провежда Съборът — добави Соне, — и ако той окаже съпротива или се опита да се върне, ще заплати за това с брадата си. Такъв е древният обичай.

— През живота си съм имал само два случая, в които някой да загуби брадата си — замислено рече Уге, — но и тези двамината не можаха да понесат срама, животът им се превърна в ад.

Мнозина започнаха да се настройват срещу Гудмунд не защото беше направил тази сцена — никой не й обърна особено внимание, — а защото спечелената с щедрост слава им бе коствала много сребро и те го виняха за това. Озлобено му викаха да се маха и се кълняха, че в противен случай ще му острижат брадата. А тя беше много хубава, дълга и блестяща — явно полагаше доста грижи за нея. Гудмунд предпочете да не рискува, подчини се на шумните им заповеди и напусна Събора. Но на тръгване прошепна: „Никой досега не ме е предизвикал, без да съжалява за това един ден.“

Накараха Орм да им разкаже за първата си среща с Гудмунд и за това как го бе заставил да си промени решението, като го провеси над собствения му кладенец. Историята достави голямо удоволствие на публиката, но на самия Орм не му беше много приятно да я повтори. Щом свърши, той заяви, че сега ще трябва да очаква някакъв опит за отмъщение от страна на Гудмунд.

Така приключи този трудноразрешим спор за отвличането. Мнозина се прочуха заради него, но общото мнение бе, че най-голяма похвала за мъдрите си думи заслужават Олоф Пъстрата птица и Орм от Грьонинг.

Още от самото начало на Събора Орм беше очаквал финведингите да повдигнат въпрос за това, което бе направил с Остен от Оре, или пък да споменат нещо по повод двете глави, дето бяха подхвърлили през потока първата вечер. Но тъй като никой не отвори дума, той реши да провери сам дали племето възнамерява да си отмъсти заради обидата, нанесена на един от членовете му. Затова същата вечер, трета поред от началото на Събора, след като получи специално разрешение, той отиде сам в техния лагер и пожела да обсъди нещата с Олоф Пъстрата птица на четири очи.

Вождът го посрещна царствено. Постла му да седне върху овчи кожи, предложи му пържена наденица, кисело мляко и бял хляб и заповяда на слугата си да донесе празничната му чаша. Тя беше висока глинена чаша с тънко гърло и дръжки и отгоре се запушваше с оловен капак. Поставиха я внимателно на равния под между тях заедно с две сребърни халби.

— И тук, както на Събора, ти се държиш като истински вожд — рече Орм.

— Не е приятно да приказваш с някого, без да си пийнеш бира — отвърна Олоф. — А когато един водач гостува на друг, трябва да предложиш нещо по-добро от обикновена вода. И ти като мен си пътешествувал надлъж и нашир, може би си опитвал вече това питие, макар че тук, на север, то се среща рядко.

Махна капачката и наля в чашите някаква течност. Като видя цвета й, Орм кимна с глава.

— Вино — рече той, — питието на римляните. Опитвал съм го в Андалусия — там мнозина го пиеха тайно, макар че пророкът им забранява това — и веднъж, по-късно, в двора на крал Етелред в Англия.

— В Константинопол, който ние наричаме Миклагард, всички пият вино сутрин и вечер, особено свещениците, като го разреждат с вода и поглъщат тройно по-големи количества — продължи Олоф. — Там го смятат за свещено питие, но аз предпочитам бирата. И така, добре дошъл.

Двамата отпиха.

— Сладостта му смазва гърлото, след като човек е ял тлъста наденица със сол — отбеляза Орм, — но споделям мнението ти, бирата е по-добра. Всъщност време е да ти кажа защо съм дошъл, макар да ми се струва, че вече знаеш причината. Бих искал да ми кажеш дали твоят родственик Остен праща двете глави, които ми подхвърлиха през протока. Те принадлежаха на двама християнски свещеници, попаднали в робство при вас. Искам също да разбера дали Остен още не се е отказал да ме преследва. Ако е така, той няма причини за това, аз му подарих живота, освободих го, а можех да правя с него каквото си поискам, след като така вероломно се вмъкна в дома ми и се опита да ме убие, за да занесе главата ми на крал Свен. Знаеш, че съм приел Христовата вяра и вече разбрах, че смяташ християните за лоши, защото си видял какво правят в Миклагард. Но уверявам те, аз не съм от този тип. Тук по време на Събора видях, че ти също мразиш злобата и подлостта — затова дойдох при теб тази вечер, иначе щеше да бъде голяма глупост от моя страна да прекося потока.

— За мен е необяснимо как си станал християнин — рече Олоф. — Нито пък разбирам този малък плешив свещеник. Чувам, че лекува всички, които го потърсят тук, без да взима някакво възнаграждение. Затова и двама ви смятам за добри люде, още непокварени от християнството. И все пак, Орм, трябва да признаеш, че сте постъпили жестоко с Остен, като сте го принудили да се покръсти. Полудя от срам, макар че и ударът в главата сигурно е допринесъл за това. Стана много затворен, по-голямата част от времето се скита из гората или пък лежи в стаята си и стене. Отказа да дойде на Събора, но откупи тия двамата свещеници от господарите им, плати висока цена за тях и веднага ги обезглави. Изпрати тук главите им по своя слуга и го накара да ги предаде на теб и на твоя свещеник, за да ви поздрави и да ви напомни за себе си. Но смятам, че получи достатъчно наказание за това, че се опита да те убие — покръстихте го, загуби цялата си стока, а също и разсъдъка си. И макар да ми е родственик, бих казал, че си получи заслуженото — беше достатъчно богат и произхожда от благородно семейство — не би трябвало да се забърква в подобни тъмни сделки с крал Свен. Заявих му това, но той твърди, че само да му паднеш в ръцете, с удоволствие ще те убие. Вярва, че ако успее да се справи с теб и свещеника, отново ще стане смел и жизнерадостен както преди.

— Благодарен съм ти за тези сведения — рече Орм. — Сега знам в какво положение се намирам. Нищо не мога да направя за двамата християнски духовници, които е обезглавил, и няма да отмъщавам за тях, но ще се пазя — в лудостта си той може пак да се опита да ме нападне.

Олоф Пъстрата птица кимна и напълни халбите с вино.

Лагерът вече беше притихнал, не се чуваше друг звук освен дишането на спящите мъже. Лек ветрец полюшваше клоните и листата на трепетликите. Отново вдигнаха тост и отпивайки, Орм чу как в гората зад него изпука клон. В момента, в който се наведе, за да постави чашата на земята, долови до ухото си стържещ звук, сякаш някой се мъчеше да поеме дъх. Олоф се изпъна и извика, а Орм, почти извърнат, зърна как нещо се движи в гората и се сниши още повече.

— Добре, че имам остър слух и реагирам бързо — рече той после. — Копието профуча толкова близо, че одраска врата ми.

От гората се разнесе страшен рев и към тях се втурна някакъв мъж, размахал меч в ръка. Беше Остен от Оре. Веднага се виждаше, че е луд — очите му бяха като на призрак, вперени неподвижно, сякаш щяха да изхвръкнат, а от устата му излизаше пяна. Орм нямаше време да грабне оръжието или да се изправи. Хвърли се настрана, сграбчи лудия за крака и го просна върху себе си, но същевременно мечът му раздра бедрото на викинга. После се чу удар и стон. Когато стана, Орм видя до себе си Олоф Пъстрата птица с изваден меч. Остен лежеше мъртъв на земята. Неговият родственик го беше посякъл.

Отвсякъде тичешком заприиждаха хора, събудени от шума. Олоф гледаше умрелия с пребледняло лице.

— Убих го, макар че ми беше близък — рече той. — Не мога да позволя, дори на един луд, да напада гостите ми. Освен това с копието си разби празничната ми чаша, а същата участ би сполетяла всеки, който направи това.

Чашата се беше пръснала на малки парчета и той много съжаляваше за нея — нямаше лесно да намери втора такава.

Заповяда на хората си да пренесат мъртвия до блатото и да го хвърлят там, като промушат с колове тялото му — ако не стореха това, лудият можеше да възкръсне и да се превърне в един от най-ужасните земни духове.

Орм се отърва от този инцидент само с ожулен врат и разрязано бедро, но раната не беше опасна, тъй като мечът се беше натъкнал на ножа и на лъжицата за хранене, които висяха на колана му. Беше в състояние да върви обратно до лагера. Сбогуваха се с Олоф и си стиснаха ръцете.

— Загуби чашата си — рече Орм — и това е жалко, но се сдоби с още един приятел, дано това да те успокои. Бих бил щастлив, ако знам, че съм спечелил същото.

— Така е — отвърна Олоф. — И двамата спечелихме нещо много ценно.

И оттук нататък те останаха най-верни приятели.

В последния ден на събранието бе взето решение, че в пограничната област ще владее мир до следващата среща на племената край Камъка на Върлината. Така завърши Съборът н мнозина смятаха, че той е преминал скучно; бяха разочаровани, че няма с какво да се похвалят н че не се е провел ни един хубав бой.

Отец Вилибалд отиде в лагера на вирдите, за да потърси учителя и да се сбогува с него, но Катла вече го беше отвела.

Орм настоятелно канеше Токе да го придружи до Грьонинг, но той отказа — трябвало да купува кожи. Но си обещаха в най-близко бъдеще да разменят посещения и славно да се позабавляват, както и завинаги да запазят доброто си приятелство.

Всички започнаха да се разотиват по домовете. На Орм му олекна — беше се отървал както от учителя, така и от врага си, Остен от Оре. По Коледа Токе и съпругата му Мира от Андалусия посетиха Грьонинг и това, което Орм и Токе имаха да си кажат, бе нищо в сравнение с безкрайните приказки на Юлва и Мира.

В началото на пролетта Торгун, жената на Рап, роди момче. Той беше много щастлив, но когато пресметна месеците, го обхванаха съмнения — датата на зачеване почти съвпадаше с деня, в който учителят беше чел молитви над раненото й коляно. Всички вкъщи, мъже и жени, се възхищаваха на детето и на приликата с бащата. Това поуспокои Рап, но страховете му не го напуснаха напълно. Той вярваше единствено на Орм. Отиде при него и го помоли да разгледа детето и да му каже на кого прилича. Орм го оглежда дълго и обстойно и накрая рече:

— Има огромна разлика между него и теб и всеки би я забелязал. Детето има две очи, а ти — само едно. Но това не бива да ти е неприятно, защото и ти, когато си се родил, си имал две очи. Като оставим това настрана, мисля, че едва ли има друго дете, което така да прилича на баща си.

Тия думи възвърнаха самочувствието на Рап и той започна да се гордее безкрайно много със сина си. Искаше отец Вилибалд да го кръсти Алмансур, но свещеникът отказа да даде на детето езическо име и Рап трябваше да се задоволи с Орм. Орм-старши лично носеше детето по време на церемонията.

Две седмици след Торгун и Юлва се сдоби с втория си син. Беше мургав и чернокос, плачеше малко и гледаше наоколо си със сериозни очи; когато му поднесоха върха на меча, го облиза дори с по-голяма охота от Харалд Ормсон. Всички смятаха, че от него ще излезе голям воин и това предсказание се оказа вярно. Юлва твърдеше, че прилича на Златния Харалд, племенник на крал Харалд, доколкото си го спомняше от детските си години по време на знаменитите му набези, но Аса не беше съгласна, настояваше, че детето определено носи чертите на Свен Мишия нос, който също бил така мургав. Не можеха да го кръстят Свен, а вече имаха един Харалд. Затова накрая Орм го нарече Чернокос. Той се държеше сдържано и тихо по време на кръщенето и ухапа палеца на отец Вилибалд. Превърна се в любимец на родителите си и след време стана най-големият воин по границата. А след много години, след като се случиха най-различни неща, в двора на крал Кнут Велики[3], владетеля на Дания и Англия, нямаше по-известен и по-славен вожд от неговия братовчед Чернокос Ормсон.

[1] Данаил — фигура от Стария завет, младеж, който служел в двора на Навуходоносор и комуто бог пратил апокалиптични видения, а когато го хвърлили в бърлогата на лъвовете, бог го защитил. — Б. пр. ↑

[2] Староскандинавска мярка за тежест и стойност. — Б. пр. ↑

[3] Кнут Велики — датски крал (1014–1035). Налага властта си над Англия (1016), Норвегия (1028) н част от Швеция и създава голяма държава, която след неговата смърт се разпада. — Б. пр. ↑

ЧЕТВЪРТА ЧАСТ
БЪЛГАРСКОТО ЗЛАТО

Първа глава: ЗА КРАЯ НА СВЕТА И ЗА ТОВА КАК ДЕЦАТА НА ОРМ ПОРАСНАХА

Най-после дойде годината, в която се очакваше краят на света. Орм вече бе на тридесет и пет години, а Юлва — на двадесет и осем. Всички християни вярваха, че сега, хиляда години след рождението на Христа, Бог ще се яви на небето, обграден от куп сияйни ангели, и ще съди хората — мъже и жени, живи и умрели — и ще реши кои от тях ще отидат в рая и кои — в ада. Орм беше чувал отец Вилибалд толкова често да говори за тава, че се бе примирил с този факт. Юлва пък така и не можа да разбере дали наистина вярва в тези приказки, но Аса-се чувствуваше щастлива, че ще е жива да присъствува на такова велико събитие, облечена в най-хубавата си премяна, и няма да е само труп, увит в погребален покров.

Две неща обаче безпокояха Орм. Едното бе, че Токе все още отказваше да се покръсти. При последното му посещение той положи, наистина големи усилия да го убеди, че ще постъпи разумно, ако смени вярата си, изброяваше му подробно всички привилегии, на които християните ще се радват в най-скоро време, но Токе упорствуваше и поднасяше Орм за неговото усърдие.

— Скучни ще бъдат вечерите в рая без Токе — неведнъж казваше той на Юлва. — Много велики мъже, които съм познавал, няма да попаднат там — Крок и Алмансур, Стюрбьорн и Олоф Пъстрата птица и още толкова големи воини. От тези, които обичам най-много, там ще имам единствено теб и децата, Аса, отец Вилибалд, Рап и хората от домакинството ни. Добре поне, че пак ще срещна епископ Попо и баща ти крал Харалд. Как бих искал и Токе да дойде при нас. Тая негова жена му пречи.

— Остави ги да правят каквото си искат — рече Юлва. — Нещата може да се развият не така, както очакваш. Лично аз смятам, че Господ надали бърза да унищожи света, който с толкова труд е създал. Отец Вилибалд твърди, че на всички ще ни пораснат криле. Като си представя него, теб или пък Рап с тях, и ми става смешно. Не искам криле, предпочитам да ми позволят да си взема златната верига, но свещеникът смята, че това е невъзможно. Така че за разлика от него не очаквам това събитие с голямо нетърпение и ще повярвам, когато видя всичко с очите си.

Орм се чудеше още дали да сее тазгодишната реколта. Щеше му се да знае по кое време на годината се очаква появяването на Христос, но отец Вилибалд не можеше да го осведоми точно. Не знаеше дали си струва труда, щом не е сигурен, че ще бъде в състояние да я прибере — дори да узрееше навреме, малка бе вероятността да му влезе в работа. Но скоро успя да разреши и този проблем.

Още от първия ден на Новата година младите покръстенн жени се впуснаха с неутолима жар да задоволяват плътските си желания. Не бяха сигурни, че в рая ще им позволят това удоволствие, тъй че, докато имаше време, се опитваха да му се наслаждават колкото може повече и по-често. Подозираха, че какъвто и вид любов да им предложат в рая, тя няма да им хареса така, както любовта на земята. Неомъжените слугини хукнаха като невидели, преследваха всеки мъж, който им се изпречи на пътя. Дори у омъжените се забеляза известна разлика, макар че те добродетелно се бяха вкопчили в мъжете си — смятаха за неразумно да поглеждат настрани, след като денят на Страшния съд е тъй близо. В резултат на това напролет повечето от жените в Грьонинг бяха бременни. Щом Орм разбра, че Юлва, Торгун и голяма част от останалите са в това състояние, той се разведри и нареди сеитбата да започне както обикновено.

— В рая не се раждат деца — рече той, — значи те всички трябва да се родят на земята. Но това не може да стане преди началото на идната, година — значи или свещениците са сгрешили в изчисленията, или пък Господ е променил плановете си. Можем да си живеем безметежно, докато не стане така, че в продължение на девет месеца никоя жена не зачене. Дойде ли такъв момент, ще трябва да очакваме края на света и да се приготвим за него.

Отец Вилибалд не успя по никакъв начин да убеди Орм, че предположенията му са грешни. По едно време дори и той започна да се съмнява — годината си минаваше и нищо особено не се случваше. Реши, че Господ вероятно е променил намерението си, като е видял още колко грешни, хора има по земята, до които неговото Евангелие не е достигнало.

През есента от изток пристигнаха някакви чужденци, които се придвижваха пеша покрай границата. Все войници и всичките ранени, на някои раните още кървяха. Бяха единадесет души и се мъкнеха от къща на къща, просейки подслон и храна. Там, където ги приемаха, те преспиваха нощ или две и продължаваха пътя си. Твърдяха, че са норвежци и се прибират вкъщи, но повече подробности не даваха. Държаха се кротко и никъде не се опитаха да употребят сила; ако някъде ги отпратеха, те продължаваха, без да се оплачат, сякаш не ги беше грижа дали са се наспали и нахранили.

Най-после пристигнаха и в Грьонинг. Орм, придружен от отец Вилибалд, отиде да поговори с тях. Щом видяха свещеника, те паднаха на колене и го помолиха да ги благослови. Той с удоволствие стори това. Изглеждаха щастливи, че са попаднали в християнска къща и особено че са открили там божи служител. Ядоха и пиха с огромен апетит, но след като се заситиха, станаха мълчаливи и очите им се зареяха с празен поглед, сякаш тяхното съзнание бе заето със съвсем други неща. Не обръщаха внимание на въпросите, които им задаваха- Отец Вилибалд прегледа раните, но мъжете се радваха най-много на благословиите му и сякаш не можеха да им се наситят. Щом разбраха, че следващият ден е неделя, те се примолиха да им позволят да останат и да присъствуват на службата и на проповедта. Орм веднага се съгласи, макар да бе раздразнен, че не му съобщиха нищо за себе си, дори откъде идват.

В неделя времето беше хубаво и доста хора дойдоха за църковната служба, спазвайки обещанието, което бяха дали пред отец Вилибалд в деня на кръщението. Настаниха чужденците на най-предните скамейки: те слушаха с благоговение свещеника.

Отец Вилибалд избра темата за края на света, както често правеше тази година. Уверяваше ги, че той ще настъпи много скоро, макар че бе трудно да се каже кога точно, и че всеки християнин трябва да живее праведно, за да е чист пред Бога, когато дойде денят на Страшния съд. Някои от чужденците презрително се усмихнаха на тези думи, но други се разплакаха и сълзи закапаха по страните им. След службата отново помолиха за специална благословия и отец Вилибалд удовлетвори желанието им.

След това те му казаха:

— Добър човек си ти, свещенико. Но не знаеш, че това, за което говориш, вече се случи. Краят на света дойде, Христос взе при себе си нашия крал, а нас ни забрави.

Никой не можа да разбере какво искат да кажат, а те не обелиха и дума повече. Най-накрая обясниха какво се е случило. Говореха сдържано, със съвсем безжизнен глас, сякаш всичко вече бе загубило смисъл за тях.

Разказаха, че техният крал, Олав Тригвасон, най-добрият човек след Христос, който някога е живял на земята, паднал в голямата битка срещу датчаните и шведите. Те самите били пленени живи, на кораба им нахлули вражески орди. Притиснали ги с щитове от две страни и те не успели да се защитят. Били уморени. Ранили мнозина, но други имали по-щастлива съдба — отишли при Бога заедно с краля си. Отвели ги с още някои техни другари на борда на един шведски кораб, щели да ги карат обратно в Швеция Били всичко четиридесет на брой. Една нощ спрели в устието на някаква река. Разбрали, че се нарича Свещената река, и решили, че това е знак от Бога. Всички, които имали сила, разбили оковите и се били с шведите. Успели да ги убият, но повечето им другари също паднали мъртви — останали. живи само шестнадесет. С гребане навлезли колкото може по-навътре в сушата. Петима, ранени по-тежко от останалите, умрели на греблата с усмивка на уста, а те, единадесетте оцелели, взели оръжието на мъртвите шведи и изоставили кораба — мислели да стигнат пеша до границата с Халанд и оттам — в Норвегия. Не сложили край на живота си сами, защото се смятали за най-недостойните хора на крал Олав, след като само на тях не позволили да го последват. Затова решили, че той не ще ги приеме. Вярвали, че това е тяхното наказание — да се върнат в Норвегия и да занесат на сънародниците си вестта за смъртта на краля. Всеки ден изричали молитвите, които знаят. Те им се стрували недостатъчни, затова често си припомняли и напътствията на своя господар как трябва да се държат християнските войници. Много се зарадвали, че най-после срещат свещеник, присъствуват на литургия и получават благословия. Но сега, без да губят време, трябвало да продължат пътя си, за да занесат тъжната новина в родината. Вярвали, че след това ще получат някакъв знак, може би от самия крал, и че най-после и те, макар и последни, ще бъдат достойни да го последват.

Благодариха на Орм и на свещеника за любезността и си тръгнаха. В Грьонинг не чуха нищо повече за тях, нито пък за края на света.

Годината отмина, без на небето да се яви и най-малкият знак. Последва дълъг период на мир и спокойствие в пограничната област. Отношенията със смаландците бяха добри. Не се случваше нищо, което да си струва да се отбележи, освен обичайните убийства по сватби и пиршества и неколцината изгорели при пожари, избухнали в резултат от междусъседски кавги. В Грьонинг животът течеше спокойно. Отец Вилибалд се трудеше усърдно в името на Христа, макар и нерядко да се оплакваше, че въпреки положените усилия паството му нараства много бавно. Най-много го дразнеха онези, които идваха с молба да ги покръсти и искаха в замяна някое теле или юница. Но все пак признаваше, че нещата могат да бъдат и по-зле и че някои от новопокръстените за вярата сякаш не са така отчайващо грешни, както преди. Аса правеше каквото може, за да му помогне, беше все така пъргава, макар че вече започваше да остарява. Имаше много работа покрай децата и прислугата. С Юлва бяха приятелки и рядко разменяха остри приказки. Тя не забравяше, че снаха й е от царско потекло. Съгласяваше се с нея дори когато бяха на различно мнение, макар да бе явно, че това е против природата й.

— Сигурен съм — споделяше Орм с Юлва, — че старицата е по-упорита и от теб и това, което прави, е много. Добре, че стана така, както се надявах, и че не се опита да оспорва властта ти в тази къща.

И до този момент Орм и Юлва не намираха причина да се оплачат от избора си. Когато се караха, и двамата не подбираха думите; но това се случваше рядко и кавгите отминаваха бързо. Никой от тях не таеше омраза след това. Орм имаше една странна особеност, не налагаше с пръчка жена си — дори когато беше страшно разгневен, успяваше да се овладее. Единствените последствия бяха някоя преобърната маса или счупена врата. С течение на времето забеляза нещо много любопитно — всички кавги между тях завършваха винаги по един и същи начин: той трябваше да поправя нещата, които е повредил, а спорният въпрос все се уреждаше според желанието на Юлва, въпреки че тя никога не прекатури маса и не разби врата, само понякога хвърляше в лицето му някой парцал за миене или чупеше чинии в краката му. След като откри това, той реши, че е безсмислено да се кара с нея и често минаваше цяла година без тежка дума, която да застраши хармонията на семейния им живот.

Родиха им се още две деца — син, когото нарекоха Ивар, на Ивар Широката прегръдка и за който Аса хранеше надежди, че един ден ще стане свещеник, и дъщеря, която кръстиха Сигрун. Токе Сина на Сивата чайка беше най-важният гост на нейното кръщене. Той избра името й, след като дълго спориха с Аса. Тя искаше да даде на момичето християнско име. Токе настояваше, че няма по-красиво женско име от Сигруй, което да се среща толкова често в старинните песни. Орм и Юлва искаха да му окажат специална чест и затова изпълниха желанието му. Той твърдеше, че ако всичко върви както трябва, след време тя ще се ожени за някой от неговите синове — не можеше да се надява да вземе за снаха някоя от близначките, тъй като синовете му не бяха достатъчно големи и на тях не можеше да се гледа като на евентуални бъдещи съпрузи. Това, мърмореше той тъжно, взирайки се в Одню и Людмила, наистина е много жалко.

Близнчките вече израстваха и никой не можеше да храни съмнение дали ще станат хубавици. И двете бяха червенокоси и добре оформени, мъжете започваха да ги позаглеждат, но между тях лесно се долавяше една основна разлика. Характерът на Одню беше благ и смилен, отдаваха й се разни женски занимания. Слушаше родителите си и Юлва или Аса рядко бяха недоволни от нея. В случаите, когато това ставаше, вината бе предимно в сестра й. Още от самото начало Одню във всичко се подчиняваше на Людмила, която, обратно, не обичаше да се вслушва в нищо и с удоволствие даваше заповеди. Когато я биеха, викаше по-скоро от яд, отколкото от болка, и се успокояваше единствено с мисълта, че скоро ще порасне толкова голяма, че да може да си го връща. Не обичаше да работи на центрофугите за масло или на тъкачните столчета, предпочиташе да стреля с лък. В този спорт стана толкова сръчна, че не падаше по-долу от учителя си Веселия Улф. Орм не знаеше как да я контролира, но се радваше на смелостта и упоритостта й. Когато Юлва му се оплакваше от нейната своенравност и от начина, по който играеха на избягали в гората с Веселия Улф и Харалд Ормсон и стреляха с лък, той просто отвръщаше:

— Какво друго можеш да очакваш? Това е царската й кръв. Пък е получила двойна благословия, за себе си и за Одню. Трудно ще я укротим тая кобилка, можем само да се надяваме, че отговорността за нея ще легне предимно на нечии други рамене, не на нашите.

Понякога през зимните вечери, когато всички седяха край огъня и вършеха ръчната си работа, тя се държеше кротко, дори се залавяше да преде, особено ако някой от домашните разказваше интересна история: Орм — за приключенията си в чуждите земи, Аса — за миналото на тяхното семейство, отец Вилибалд — за великите събития по времето на Йехова[1] или цар Давид[2], или пък Юлва — за баща си крал Харалд. Беше много щастлива, когато Токе идваше в Грьонинг. Той разказваше хубаво и знаеше какви ли не приказки за старовремски герои. Ако разказът замреше, тя първа скачаше да му налее още бира и го молеше да продължи, а на него не му даваше сърце да й откаже.

Винаги беше така с Людмила Ормсдотер, още от най-ранно детство на нея мъжете нямаха сили да откажат. Имаше бледа, силно опъната над скулите кожа и тъмни вежди. Макар очите й да имаха същия сив цвят като на много други момичета, на мъжете, които се вглеждаха в тях и срещаха погледа й, им се струваше, че в цялата погранична област няма втори такива.

Първите й срещи с мъже бяха през лятото, когато навърши четиринадесет години — тогава Гудмунд от Уваберг пристигна в Грьонинг. С него яздеха още двама мъжаги. Той предложи на Орм да ги вземе на работа при себе си.

Гудмунд не беше идвал в Грьонинг още от времето, когато Орм го обиди на Събора, нито пък бе присъствувал пак на някоя от следващите срещи край Камъка на Върлината. Но сега дойде и разтопен от усмивки и любезност, твърдеше, че иска да услужи на Орм, за да сложат край на старата вражда.

— Довел съм със себе си двамина, по-добри работници от тях не си виждал. Ето, предлагам ти ги. Не са роби, свободни са и всеки поотделно върши работа за двама, дори за повече. Да знаеш, правя ти голяма услуга, като ти ги давам, макар че в действителност и ти ще ми помогнеш, ако ги приемеш. Изяждат невероятно количество храна. Четири месеца ги държах при себе си, но повече не мога. Не съм богат като теб, а те ще ми изядат ушите. Не смея да ги ограничавам, защото ме предупредиха, че могат да станат опасни — обхващала ги някаква лудост, ако обед и вечер не се нахранят до насита. Но с удоволствие работят за всеки, който им дава достатъчно ядене, а като работници нямат равни на себе си.

Орм се отнесе с подозрение към предложението. Преди да приеме, разпита внимателно Гудмунд и двамата мъже. Последните не скриха своите недостатъци, признаха честно как стоят нещата и какви претенции имат. Орм пък се нуждаеше от здрава работна ръка. Накрая реши да ги наеме и Гудмунд напусна Грьонинг доволен.

Мъжете се казваха Улбьорн и Грейп. Бяха млади, с издължени лица и лененоруси коси. Още от пръв поглед си личеше, че са много силни. За съжаление не бяха тъй надарени в главата. По говора им се познаваше, че идват от доста далечен край. Казваха, че са родом от земите отвъд Западен Гутеланд, от земята на желязото, където мъжете били силни като мечките, с които често се борели за забавление. Но настанал страшен глад и те напуснали родината. Тръгнали на юг, като се надявали да стигнат до места, където ще има достатъчно храна за тях. Работили в много имения и стопанства в Западен Гутеланд и в Смаланд. Щом яденето започвало да не им достига, убивали работодателя си и продължавали нататък.

Орм отбеляза, че бившите им господари трябва да са били хрисими хора, след като така лесно са позволили да ги убият; но те само го изгледаха сериозно — настояваха да запомни тези думи.

— Щом огладнеем, изпадаме в берсеркски пристъп и никой не може да се справи с нас. Иначе сме изпълнителни и кротки. Такива сме си по природа.

— Храна ще получите колкото искате — отговори Орм. — Струва си да ви храни човек, щом наистина сте толкова добри работници. Само едно запомнете, ако смятате честичко да получавате пристъпи, не сте попаднали където трябва. Аз не съм търпелив с берсерките.

Те го погледнаха замислено и попитаха след колко време ще обядват.

— Вече започнахме да огладняваме — добавиха те. Така се случи, че тъкмо беше време да се хранят. Двамата новодошли съсредоточено и така настървено се нахвърлиха върху обяда, че всички ги загледаха изумени.

— Ядохте за трима — каза Орм, — а сега искам да вадя как всеки ще свърши работа ако не за повече, то поне за двама.

— Ще ти покажем — отвърнаха те, — гозбите ни харесаха.

Орм ги накара първо да изкопаят кладенец и скоро трябваше да признае, че не са преувеличили — свършиха бързо, направиха го доста широк и дълбок, от горе до долу облицован с камък. Децата се бяха настанили край тях и ги гледаха. Двамата не разговаряха, но очите им често се обръщаха към Людмила. Тя не прояви страх и ги попита как се чувствува човек, когато изпадне в берсеркски пристъп, но не получи никакъв отговор.

Когато свършиха, Орм ги накара да построят до реката навес за лодките — тази задача също свършиха бързо и добре. Юлва забрани на дъщерите си да приближават до тях, докато работят, защото не можела да знае какво ще им дойде наум на тия полутролове.

Щом приключиха, Орм ги изпрати да чистят обора. Кравите бяха на паша и вътре бе останал само бикът — имаше прекалено зъл нрав, за да го пуснат свободен. Подът на обора беше покрит с изпражнения, които се бяха събирали в продължение на цяла зима. За Улбьорн и Грейп там имаше работа поне за няколко дни.

Децата и хората от домакинството изпитваха известен страх от новодошлите заради необичайната сила и странностите им. Улбьорн и Грейп нямаха много какво да кажат; само понякога, когато ги заговаряха, описваха накратко разни случаи, в които, показвали силата си, като например как удушили някого, задето не им дал достатъчно храна, или пък как счупили гръбнака на друг с голи ръце.

— Никой не може да ни надвие, когато сме ядосани — рекоха те. — Но тук ни давате достатъчно за ядене, затова сме доволни. Докато всичко върви така, няма защо да се страхувате от нас.

Единствено Людмила не се боеше, на няколко пъти отиваше до обора и ги наблюдаваше как работят, понякога придружена от братята и сестрите си, а друг път — сама. Мъжете не откъсваха поглед от нея, докато стоеше там, и макар да беше млада, тя добре знаеше какво си мислят.

Един ден, когато беше сама с тях, Грейп рече:

— Харесваш ми, май си момиче по мой. вкус.

— И на мен — обади се Улбьорн.

— Ако не се страхуваш — добави Грейп, — с удоволствие ще си поиграя с теб в сеното.

— Аз мога да играя по-добре от Грейп — каза Улбьорн.

Людмила се изсмя.

— Харесвам и на двама ви, така ли? — попита тя. — Колко жалко, че съм девствена и имам царска кръв, та не мога да легна с кой да е нехранимайко. Все пак мисля, че предпочитам един от двамата.

— Мен ли? — рече Грейп и захвърли лопатата.

— Не, мен — обади се Улбьорн и запрати настрана метлата.

— Харесва ми по-силният — отвърна Людмила, — интересно, кой ли е той?

Желанието на мъжете се разпали. Безмълвни, те впериха поглед един в друг.

— Може би бих позволила на по-силния от вас — меко добави Людмила — да поседи малко до мен, долу при реката.

Щом чуха това, двамата изведнъж започнаха да ръмжат страшно като върколаци и се нахвърлиха един върху друг. Изглежда, бяха еднакво силни и никой не можеше да надделее. Гредите и стените се тресяха, когато те се блъскаха в тях. Людмила се оттегли към вратата, за да не им се пречка.

В това време пристигна Орм.

— Какъв е тоя шум? — попита той. — Какво правят те вътре?

Людмила се обърна към него и се усмихна. — Бият се — рече тя.

— Бият ли се? — изненада се Орм и пристъпи към нея. — За какво?

— За мен — щастливо отговори тя. — Може би на това му викат да изпаднеш в берсеркски пристъп.

После страхливо се измъкна, като видя изражението на Орм — беше ново за нея и тя бързо схвана, че го е обзел страшен гняв.

На стената беше облегната една стара метла. Орм отскубна пръта й и въоръжен единствено с нея, влезе в обора, като тръшна вратата зад себе си. Гласът му заглушаваше тяхното ръмжене, после за момент в кошарата настъпи мъртва тишина. Но почти веднага воят се разнесе отново, този път още по-силно. Слугините наизлязоха в двора и се заслушаха, но никой от събралите се не прояви желание да отвори вратата на краварника и да надникне вътре. Някой се развика да доведат Рап с брадвата, но не успяха да го намерят. След това едната врата се отвори с трясък и бикът ужасен излетя към гората. Всички се разпищяха. Паника обзе Людмила и тя започна да плаче; страхуваше се, че е предизвикала нещо много по-сериозно, отколкото бе възнамерявала.

Най-после глъчката утихна и настъпи тишина. Задъхан, Орм излезе навън и избърса с лакът челото си. Накуцваше и дрехите му висяха на парцали; цели кичури от брадата му бяха отскубнати. Прислужничките се спуснаха към него с възбудени викове и въпроси. Той ги погледна и каза, че няма нужда да слагат вечеря за Улбьорн и Грейп тази вечер.

— Нито пък утре — добави той. — Само не знам как е кракът ми.

Той влезе, накуцвайки, вкъщи и накара Юлва и свещеника да прегледат раната.

В краварника всичко бе обърнато наопаки, а двамата берсерки бяха проснати в ъгъла един връз друг. Гърлото на Грейп бе набучено с острия край на пръта, а езикът на Улбьорн висеше навън. И двамата бяха мъртви.

Людмила се боеше, че ще я накажат с бой. Юлва смяташе, че заслужава това, защото е отишла сама при двамата берсерки. Но Орм се застъпи за нея и тя се отърва по-леко, отколкото очакваше. По такъв начин описа какво се беше случило, преди мъжете да се сбият, че не можеха да я обвинят в нито Орм съвсем не беше недоволен от събитията, особено след като отец Вилибалд прегледа крака му и заяви, че раната не е сериозна. Беше сигурен, че Гудмунд от Уваберг му е предложил двамата работници, като се е надявал да си отмъсти чрез тях — Орм беше горд, че е успял да се справи с двамата берсерки, без да използува истинско оръжие, само с голи ръце.

— Умно си постъпила, Людмила — рече той, — че си ги насъскала един срещу друг, когато са започнали да ти досаждат. Не съм убеден, че дори аз щях да ги победя, ако не бяха вече поуморени. Затова, Юлва, предлагам да не я биеш, въпреки че е постъпила неразумно, като е отишла там сама. Много е млада и не разбира какви мисли се въртят в главата на мъжете, когато я видят.

Юлва недоверчиво поклати глава, но изпълни желанието на Орм.

— Всичко завърши добре — рече той. — Не можем да отречем, че тия двама нехранимайковци свършиха добра работа, откак са тук. Сега си имам кладенец, навес за лодки и затвърдих доброто си име, а и на Гудмунд дадохме добър урок. Всичко е както трябва. Но ще се погрижа да му съобщят, че ако се опита да ме предизвика отново, ще му направя такова посещение, което никога няма да забрави.

— И аз ще дойда с теб — със сериозен глас се обади Чернокос, който слушаше разговора.

— Още си много малък за меч — отвърна Орм,

— Имам си брадва, Рап ми я направи — рече момчето. — Той казва, че по-остра от нея няма да намеря.

Орм и Юлва се засмяха, но отец Вилибалд смръщено поклати глава. Каза, че не му е приятно да слуша подобни думи от устата на едно християнско чедо.

— Пак ще ти напомня. Чернокос — добави той, — вече за пети, ако не за десети път, че трябва да мислиш по-малко за оръжие и повече за това как да нучиш молитвата Патер Ностер, която толкова често съм ти обяснявал и съм те молил да запомниш. Брат ти Харалд я знаеше наизуст, когато беше на седем години, а ти вече си на дванадесет и още не можеш да я казваш.

— Тогава Харалд ще я казва и за двама ни — смело му отговори Чернокос. — Хич не бързам да се уча на църковни приказки.

Така минаваше времето в Грьонинг и нищо особено не се случваше. Орм беше свикнал с мисълта, че ще седи кротко вкъщи до края на живота си. Но само година, след като уби двамата берсерки, дойдоха вести, които го накараха да предприеме третото си дълго пътешествие.

[1] Върховно божество в древноеврейската религия. — Б. пр. ↑

[2] Втори цар на евреите (1000–962 пр. н. е.), който обединил Израел като царство. — Б. пр. ↑

Втора глава: ЗА МЪЖА ОТ ИЗТОЧНИТЕ ЗЕМИ

Един ден Олоф Пъстрата птица заедно с десетина придружители пристигна в Грьонинг. Орм го посрещна сърдечно — бяха добри приятели. Олоф остана три дни. Целта на пътешествието му бе да отиде до Кивик, разположен на източния бряг, и да купи сол от готландските търговци, които често хвърляха котва там. Щом чу това, Орм реши да го придружи, защото и той искаше да си купи.

В последно време, дори и на много висока цена, сол се намираше трудно. Това се дължеше на крал Свен Раздвоената брада и отвратителния късмет, който го преследваше във всичко. Сега той кръстосваше моретата с нечувано голяма флота, нападаше и плячкосваше всеки кораб, който му се изпречи на пътя. Разграби Хедебю; говореше се, че освен това опустошил цялата фризка земя. На всички бе известно, че възнамерява да покори Англия и колкото може повече други страни. Търговията и стоките не го интересуваха изобщо — обичаше само дракарите и въоръжените мъже. Нещата стигнаха дотам, че напоследък от запад не идваха кораби със сол, защото не смееха да навлязат в северните морета. Затова човек не можеше да си достави този продукт от другаде освен от готландците. Те я носеха от земите на венедите, но хората от крайбрежието я изкупуваха толкова бързо, че навътре в сушата не достигаше почти нищо.

Орм и още осмина от неговите хора тръгнаха на коне към Кивик с Олоф Пъстрата птица. Чакаха няколко дни с надеждата, че ще пристигне кораб. Със същата цел там се бяха събрали много хора от най-различни области. Накрая се появиха два готландски кораба. Бяха тежко натоварени и пуснаха котва доста далеч от пристана. Солта сега се търсеше толкова много, че търговците бяха предпазливи; страхуваха се да не би някой настървен купувач да ги убие. Корабите бяха големи, с висок планшир и многоброен екипаж. Всички, които искаха да търгуват, трябваше да отидат до тях в малки лодки — на борда не беше разрешено да се качват повече от двама души.

Олоф Пъстрата птица и Орм наеха рибарска лодка и се отправиха към двата кораба. Бяха облечени в червени наметки и блестящи шлемове. Олоф се оплакваше, че лодката е много малка, щеше му се да се представи много по-достойно пред търговците. Когато редът им дойде, те се качиха на кораба, който бе украсен със знамената на готландския вожд, а гребците — единият от приближените на Орм и другият от тези на Олоф — извикаха силно имената им, за да могат чужденците веднага да разберат, че имат честта да посрещнат изтъкнати водачи.

— Олоф Стирсон Великолепния, водач на финведингите, наречен още Олоф Пъстрата птица — извика единият.

— Орм Тостесон Пътешественика, морски водач, наречен още Червения Орм — изкрещя другият.

Сред готландците се разнесе шепот. Някои пристъпиха напред, за да ги посрещнат. Неколцина от екипажа познаваха Олоф от източните земи, а други бяха участвували в похода на Торкел Високия в Англия и оттам помнеха Орм.

Един мъж седеше до планшира, недалеч от мястото, където те се изкачиха. Изведнъж той започна да стене възбудено и протегна ръка към тях. Беше едър мъж с рошава брада, която започваше да посивява. През очите му минаваше широка превръзка, а когато простря ръката си към Олоф и Орм, те видяха, че тя бе отсечена до китката.

— Вижте слепеца — рекоха готландците, — иска да каже нещо.

— Сякаш познава някого от вас — обади се капитанът на кораба. — Освен това, което сами виждате с очи, той има и още един недъг — езикът му е отрязан, не може да говори. Дори не знаем кой е. На борда го докара някакъв търговец от изток, когато бяхме спрели да търгуваме с курите в устието на река Двина. Той ни каза, че мъжът искал да отиде в Сконе. Имаше сребро, за да си плати, така че го приех. Схваща всичко, което му се говори, и след като му зададох най-различни въпроси, успях да разбера, че семейството му е от Сконе. Нямам повече сведения за него, дори името му не знам.

— Езикът, очите и дясната ръка — рече Олоф Пъстрата птица замислено. — Не може да са други освен византийците.

Слепият нетърпеливо закима с глава.

— Аз съм Олоф Стирсон от Финведен и служих в охраната на император Василий в Миклагард. Познаваш ли ме?

Мъжът поклати глава в знак на отрицание.

— Тогава може би познаваш мен — каза Орм, — макар че не мога да се сетя кой си. Аз съм Орм, син на Тосте, синът на Торгрим, който живееше в Гримстад на Възвишението. Познаваш ли ме?

Слепецът кимна няколко пъти възбудено с глава и от гърлото му се изтръгнаха неразбираеми звуци.

— Пътувал си с нас, когато плавахме към Испания с Крок? Или за Англия с Торкел Високия?

Непознатият отговори отрицателно и на двата въпроса. Орм потъна в размисъл.

— Да не би самият ти да си от Възвишението? — попита той.

Мъжът кимна и се разтрепери.

— Отдавна съм напуснал тия места — рече Орм, — но щом ме познаваш, може би сме били съседи. От дълго време ли си в чужбина?

Слепецът бавно закима с глава и от гърдите му се изтръгна въздишка. Вдигна лявата си ръка, разтвори пръсти и после отново я сви в юмрук. Повтори това пет пъти и накрая показа още четири.

— Разговорът върви по-леко, отколкото би могло да се предполага — обади се Олоф Пъстрата птица. — Както разбирам, прекарал е в чужбина двадесет и девет години.

Слепецът кимна.

— Двадесет и девет години — замислено изрече Орм. — Бил съм на тринадесет години, когато си заминал. Би трябвало да си спомням хората, които са тръгнали на изток по това време.

Слепият мъж се бе изправил пред Орм. Устните му се движеха; жестикулираше с ръка, сякаш му се молеше по-бързо да се сети за него. Изведнъж Орм каза с променен глас:

— Да не си брат ми Аре?

През лицето на мъжа премина нещо като усмивка. Бавно кимна с глава, после се олюля и се свлече на банката. Тялото му трепереше.

Всички на кораба бяха изумени от тази среща, смятаха, че са били свидетели на нещо невероятно, което си струва да се разкаже. Орм замислено се взираше в слепеца.

— Ще излъжа, ако кажа, че съм те познал — рече той. — Беше много отдавна, когато те видях за последен път, а междувременно ти си се променил неузнаваемо. Но сега ще се върнеш с мен вкъщи. Там един човек ще те познае веднага, ако си този, за когото се представяш. Старата ни майка е още жива и често говори за теб. Несъмнено божията ръка те е направлявала и ти, независимо че си сляп, си открил пътя към дома.

После Олоф и Орм започнаха да се пазарят с готландците за солта. Бяха изненадани колко стиснати стават те, щом се отвори дума за сделки. Мнозина от екипажа имаха дял от кораба и товара му. Оказа се, че всички са от един дол дренки — весели и сърдечни, когато разговарят за други неща, но хитри и безскрупулни, когато въртят търговия.

— Никого не караме насила — рекоха те, — независимо дали се отнася за сол или за нещо друго. Но щом сте дошли да ни купувате стоката ще платите колкото ви искаме или ще си вървите с празни ръце. Вярно, по-богати сме от другите, но искаме да натрупаме още повече — готландците са по-умни от всички останали. Не крадем и не убиваме, както правят повечето, а увеличаваме богатството си с честна търговия. Знаем по-добре от вас каква е цената на солта сега. Да живее крал Свен, който ни даде възможност да качим цените!

— Не бих нарекъл умен онзи, който хвали крал Свен — горчиво отбеляза Орм. — По-лесно е да търсиш справедливост от пирати и убийци, отколкото от такива като вас.

— Често говорят така за нас — отвърнаха готландците, — но това не е честно. Погледни нещастния си брат. Той има сребро, и то не малко, но не сме му откраднали нищо — взехме си само това, което първоначално му бяхме поискали за път и храна. Други на наше място биха взели колана му, а него биха изхвърлили в морето. Но ние сме честни, макар и мнозина да мислят другояче. Е, ако носеше злато, нямаше да е в пълна безопасност. Малко хора могат да устоят на златото.

— Започвам да изпитвам горещо желание отново да тръгна по море — каза Орм — дори само за това, че може би. ще срещна кораб като вашия.

Търговците се засмяха и казаха:

— Мнозина споделят това желание, но онези, които се опитат да го осъществят, или никога не се завръщат, или си отиват вкъщи тежко пострадали. Искам да ти кажа, че сме силни и добри бойци и не се страхуваме да го покажем, когато е необходимо. Единствено от Стюрбьорн се бояхме — от никой друг. Но хайде, стига! Кажете ще купувате ли, или не? Още мнозина чакат ред.

Олоф купи колкото торби му бяха нужни и плати, без да говори много, но Орм изрази гласно своето недоволство, когато изчисли какво ще му струва. Брат му го докосна с ръка и разтвори дланта си. В нея имаше малка купчинка сребърни монети. Постави ги в десницата на Орм.

— Виждаш ли — рекоха готландците, — истината ти казахме — има много сребро. Сега не можеш да се съмняваш, че ти е брат.

Орм погледна, колебливо среброто. После каза:

— Аре, от теб мога да приема тези пари, но не си мисли, че съм скъперник или бедняк. Имам достатъчно и за двама ни. Просто е унизително да плащаш на търговци, особено като на тези тук.

— Много повече са от нас — рече Олоф, — а солта ни е необходима, колкото и да е скъпа. Но без съмнение човек трябва да е доста богат, за да търгува с готландците.

Сбогуваха се сдържано с тях и загребаха обратно към брега, после тръгнаха за дома. Орм не знаеше дали да се радва, или да тъгува, че води вкъщи един брат, който е така ужасно обезобразен.

По пътя, когато спряха да нощуват, Орм и Олоф се опитаха да разберат от Аре какво му се е случило. Олоф Пъстрата птица не си спомняше да го е виждал в Миклагард. Накрая, след като го разпитаха обстойно, успяха да разберат, че е бил капитан на един от бойните кораби на императора. Не бил обезобразен за назидание, а когато попаднал в плен след една битка. Олоф бе познал, като предположи, че това е работа на византийците. Повече не успяха да научат, макар че задаваха въпросите си много умело. Аре бе в състояние да отговаря само със знаци, които показваха съгласие или несъгласие, и много се измъчваше, когато не можеха да се сетят и да му зададат необходимия въпрос — тормозеше се, че не успява да насочи мисълта им. Разбраха, че е участвувал в някакво странно приключение, свързано с предателство и с доста злато, и че той има сведения, които иска да им предаде. Но всичките им усилия да разберат за какво става дума бяха напразни.

— Нямаме друг изход, освен да сме търпеливи — рече Орм накрая. — Безсмислено е да продължаваме да те мъчим с нашите догадки — това няма да доведе доникъде. Когато стигнем вкъщи, ще помолим свещеника да ни помогне; Тогава може, би ще се доберем до тайната ти, макар че не съм наясно как ще стане това..

А Олоф Пъстрата птица добави:

— Каквото и да ни каже, надали нещо би могло да ме изуми повече от факта, че е успял да стигне до дома и е прекосил толкова мили земя и море в безпомощното състояние, в което се намира. Сигурно има някакви изгледи да разкрием тайната му, щом е възможно да се случи нещо толкова невероятно. В едно съм убеден — няма да напусна Грьонинг, преди да съм научил нещо повече.

Аре въздъхна и избърса потта от челото си. Седеше изправен и съвсем неподвижен.

Щом Грьонинг се очерта в далечината, Орм излезе начело и препусна напред, за да съобщи новината на Аса — страхуваше се, че без предупреждение радостта, примесена със скръб, която ще изпита при срещата с Аре, може да я разтърси силно. В началото, когато й разказа, тя се обърка и заплака горчиво, но после падна на колене и започна да удря главата си в скамейката и да благодари на бога, че й е върнал сина, който отдавна смяташе за загубен.

Щом заведоха Аре вкъщи, тя се втурна разридана да го прегърне и дълго го държа така. После започна да сипе укори към Орм, че се е съмнявал в самоличността му. След като се поуспокои, каза, че ще му направи по-добра превръзка, за очите, а когато чу, че е гладен, настроението й се повиши и се запъти към кухнята, за да приготви лично любимите му гозби. През следващите няколко дни тя се движеше сякаш насън, мислеше само за Аре и за това как да го утеши. Когато се хранеше с апетит, тя го гледаше, изпълнена със щастие, а веднъж, когато в знак на благодарност той постави дланта си върху нейната, избухна в сълзи от радост. Но понякога му досаждаше с непрекъснатото си бърборене. Тогава той запушваше уши и започваше да стене, а тя млъкваше и оставаше мълчалива в продължение на цяла минута, преди да подхване отново.

Всички от домакинството изпитваха състрадание към Аре и му помагаха кой доколкото може. Отначало децата се плашеха, но после бързо се сприятелиха с него. Особено му харесваше, когато го водеха сутрин долу при реката. Той сядаше на брега да лови риба, а някой му помагаше да закачи стръвта и да метне въдицата. Най-добре се чувствуваше с Чернокос или с Рап, когато той имаше време да му прави компания. Предпочиташе тях може би защото те единствени от цялото домочадие също като него обичаха да седят и да мълчат.

Всички искаха да научат нещо повече за злочестата съдба, която го бе сполетяла. Орм им разказа всичко, което бе успял да научи на връщане от Кивик. Олоф Пъстрата птица изпрати солта по хората си вкъщи и задържа със себе си в Грьонинг само двама от тях. Бе помолил Юлва да остане, ако е възможно, докато успеят да разберат нещо повече за тайната на Аре — имаше чувството, че тя съдържа нещо много важно. Юлва с удоволствие го прие, беше й симпатичен и винаги се радваше на посещенията му. Освен това забеляза, че често поглежда към Людмила, която на петнадесет години се бе превърнала в истинска жена и с всеки изминал ден се разхубавяваше.

— Доволен съм, че искаш да останеш — рече Орм, — не бихме разгадали думите на Аре без твоя помощ. Ти единствен тук познаваш Миклагард и хората, които го поселяват.

Но независимо от всичките си опити и усилията на свещеника и на жените, те не успяха да разгадаят историята на Аре. Само още едно нещо установиха със сигурност — че обезобразяването му е станало край река Днепър, в земите на печенегите близо до големите бентове, където се наложило да пренасят корабите си. Повече не успяха да разберат. Олоф пък се чудеше какво може да са правили византийците там.

Орм се сети за нещо, което би могло да им помогне, Аре владееше руническото писмо, затова той накара Рап да приготви бяла и гладка дъска от липово дърво, за да може брат му със здравата си ръка да пише на нея с въглен. Аре се отдаде въодушевено на това занимание и се труди дълго, но пишеше неумело с лява ръка и нали беше сляп, застъпваше буквите една върху друга, така че никой не можа да разбере нищо. Накрая той се разгневи и захвърли дъската и парчето въглен; повече не пожела да опита.

Най-после, когато един ден седяха и се почесваха по главите, размишлявайки върху този проблем, Рап и свещеникът измислиха по-добър начин. Рап издялка къса греда, изглади я и я полира, след което изразя съвсем отчетливо върху й шестнадесетте рунически букви — направи ги много големи, с дълбок разделителен улей между тях. Поставиха дървото в ръцете на Аре и го накараха да прокара пръсти отгоре. Лицето му видимо се проясни, когато схвана замисъла им. Сега докосваше буква след буква и образуваше думите, които искаше да им каже, а отец Вилибалд стоеше до него с перо и овча кожа и веднага ги записваше. Отначало всичко вървеше много бавно и трудно, но постепенно Аре научи мястото на отделните букви и всички седяха и изпълнени с радостно очакване, наблюдаваха как върху кожата се заредиха смислени изречения. Всяка вечер свещеникът им прочиташе това, което бе записал през деня. Те слушаха ненаситно; след три седмици беше записана цялата история.

Но първата част, в която се описваше къде е скрито съкровището, той прочете единствено на Орм.

Трета глава: ИСТОРИЯТА НА БЪЛГАРСКОТО ЗЛАТО

Аз съм най-нещастният човек на земята — очите ми са извадени, езикът и дясната ми ръка отрязани, а синът ми — убит от императорския ковчежник. Но от друга страна, мога да се смятам и за най-големия щастливец, тъй като зная къде е скрито българското злато. Ще ти посоча мястото, не искам да отнеса тази тайна в гроба, а ти, свещенико, ще я предадеш на брат ми и на никой друг. Тогава той сам ще реши дали още някой трябва да я чуе.

Съкровището лежи на дъното на река Днепър — там, където брегът се издига край бентовете, точно под третия от тях, ако се идва от юг, на десния бряг между костницата на печенегите и малката скала във водата, върху която растат три розови храста. На това място скалното дъно е разядено и под водата се образува тесен канал. Скрито е под големите камъни; дъното е неравно и издатините прикриват скривалището — там е българското съкровище и аз единствен знам това. Има повече злато, отколкото могат да носят двама яки мъже. То е затворено в четири малки сандъчета, на които е сложен императорският печат, а има също и пет кожени торби със сребро, доста тежки. Отначало съкровището принадлежало на българите, които го откраднали от различни богати хора. После то стана притежание на императора, а ковчежникът Теофил Лакенодрако пък го открадна от него. После стана мое и аз го скрих на това място.

Ще ви разкажа как се случи всичко. Още щом пристигнах в Миклагард, постъпих в императорската охрана, както бяха направили и мнозина други скандинавци преди мен. Там служат доста шведи, датчани и норвежци, а има и хора от Исландия и от далечните западни морета. Работата беше добра, възнаграждението — също, макар че пристигнах много късно, за да участвувам в разграбването на двореца след смъртта на император Йоан Цимисхий. Това било наистина голямо събитие и по мое време участниците в него още го обсъждаха. Според древните византийски обичаи, когато някой император умре, охраната му има право да си вземе от двореца всичко, което пожелае. Много неща бих могъл да ти разкажа, свещенико, но ще се огранича само до необходимите сведения, защото това опипване по дъската ме уморява. Служих в охраната дълго време, станах християнин и си взех жена. Казваше се Карбоносина — това значи „с черни като въглен вежди“. Беше от семейство, което във Византия се смята за добро — баща й бе брат на жената на втория гардеробиер на трите принцеси.

Ще ви напомня, че в Миклагард освен император Василий, който няма деца, управлява и брат му Константин. Него също наричат император, но Василий е истинският. Той държи властта и потушава въстанията, организира всяка година военни походи срещу българите и арабите, а брат му Константин седи в двореца и си играе със скъпоценностите, с придворните или с евнусите си, които се тълпят около него, А щом някой му каже, че не пада по-долу от брат си или пък че е по-добър, той го перва по главата с малкия черен жезъл, на който е изработен един златен орел. Ударът винаги е лекичък и потърпевшият винаги получава богати дарове след това. Но когато е в лошо настроение и особено когато е пиян, става много жесток.

Той е бащата на трите принцеси. След двамата императори тях ги смятат за най-великите на света, защото единствени имат императорска кръв. Казват се: Евдокия — тя е гърбава и обезобразена от шарка, нея я държат затворена; Зое — тя е невероятно красива и страстно преследва мъжете още от девойка; и Теодора, която е слабоумна и много набожна. И трите са неомъжени, защото императорите смятат, че на света няма мъж, който да е достоен за тях, а това вече доста години предизвиква недоволство у Зое.

Ние, хората от охраната, се редувахме — ту ходехме на война с император Василий, ту стояхме в двореца с брат му. Спомням си много неща и бих искал да ви ги кажа, но разказът върви много бавно, затова сега ще ви разправя за моя син.

Жена ми го наричаше Георгиос — така го беше кръстила. Аз бях на бойното поле, когато се роди. Щом се върнах, й хвърлих хубав бой за това. Нарекох го Халвдан, хубаво име. Израсна с две имена. С нея и с останалите говореше на гръцки, на този език разговарят жените и свещениците там, но с мен говореше на скандинавски, макар че го научи много по-бавно. Когато той беше на седем години, съпругата ми умря от преяждане с миди. Не се ожених повторно, неприятно е да си женен за чужденка. Жените в Миклагард не струват нищо. Щом се омъжат, стават празноглави и лениви, а раждането ги прави дебели и неуправляеми. Когато мъжете им се мъчат да ги вразумят, те тичат и проглушават ушите на свещениците и епископите си. Не са като нашите, дето проявяват разбиране и работят усърдно и стават по-хубави и по-мъдри, след като родят деца. Всички скандинавци, които служехме в охраната, бяхме на това мнение. Мнозина от нас сменяха жените си всяка година и все бяха недоволни.

Но синът ми бе голяма радост за мен. Беше строен и бързоног, имаше пъргав ум и винаги беше весел. Не се страхуваше от никого, дори от мен. Когато беше малък, жените по улиците го гледаха с възхита, а когато възмъжа, още по-често започнаха да се извръщат подире му. Това беше нещастието му, но нищо не можеше да му помогне. Сега е мъртъв, но още не ми излиза от ума. Не мога да мисля за друго освен за него и за българското злато. Ако бе имал повече късмет, то можеше да му принадлежи сега.

След като жена ми умря, синът ми започна да прекарва повечето от времето си при роднините й — гардеробиера Симбатиос и жена му. Те бяха стари и бездетни. Мъжът, както всички, които работеха в покоите на жените от императорското семейство, беше евнух, но беше женен — във Византия това се случва често. Той и жена му обичаха Халвдан, макар че му викаха Георгиос. Когато отсъствувах по служба, те се грижеха за него. Един ден, връщайки се от военен поход, заварих старецът да плаче от щастие. Каза, че синът ми се сприятелил с принцесите и си играе с тях, особено със Зое, че двамата вече се сбили и излезли еднакво силни, макар че Зое е с две години по-голяма. Въпреки схватката тя заявила, че предпочита да играе с него, отколкото с племенницата на митрополит Лъв, която падала на колене и се разплаквала, само да й скъсаш дрехите, или пък със сина на дворцовия управител Никифор, който имал заешка устна. Лично императрица Елена потупала момчето по главата и го нарекла „вълче“, като му забранила да дърпа косата на нейно императорско височество Зое, когато тя се отнася грубо с него. То вдигнало поглед и я попитало в кои случаи може да я скубе. Като чула това, императрицата благоволила със собствената си уста да се изсмее на глас и това бил най-щастливият момент в живота на стареца.

Тия неща са детинщини, но в живота ми е останала само тази радост — да си спомням. След време всичко се промени. Минах през много премеждия, но това е дълга история и няма да ви занимавам с нея. След около пет години, когато вече бях началник на отряд от охраната, Симбатиос отново дойде разплакан в стаята ми, само че този път не беше от щастие. Същия ден отишъл в най-вътрешната гардеробна, където държат одеждите за коронясване и в която влизат много рядко, за да провери дали там няма плъхове. Но вместо плъхове заварил там Халвдан и Зое, които си играели на една нова игра — такава игра, която накарала косите му да се изправят. Играели я върху легло, направено от одеждите за коронясване, измъкнати от шкафовете. И докато той стоял там онемял, те грабнали дрехите си и изчезнали. Оставили официалните роби от боядисана алено-червена китайска коприна така ужасно изпомачкани, че той се видял в чудо какво да прави. Изгладил ги колкото могъл и внимателно ги върнал в шкафовете. Оплака се, че ако някой разкрие това, чака го само едно — да му отсекат главата. Имали късмет, че императрицата била болна на легло и всички придворни се събрали в спалнята й. Те нямали време да мислят за нищо друго, сигурно затова принцесата не била под обичайния строг надзор и успяла да прелъсти сина ми. Нямало съмнение, че вината е изцяло нейна; надали някой би предположил, че едно момче, което е само на тринадесет години; може да мисли за подобни неща. Но нищо не можело да се направи и това бил най-тежкият удар в живота му.

Аз се смях на тази история и реших, че момчето е истински син на баща си. Опитах се да успокоя стареца, че Халвдан е прекалено млад. за да дари принцеса Зое с някой мъничък император, каквито и усилия да са положили за това, и че макар и поизмачкани, одеждите за коронясване едва ли са сериозно повредени. Но старецът продължаваше да ридае и да стене. Каза, че животът на всички ни е в опасност — неговият, този на жена му, моят и на сина ми. Ако научи, император Константин веднага ще нареди да ни убият. Добави, че не очаква от Зое да се страхува да не я заварят с Халвдан — тя вече е навършила петнадесет години и по характер прилича по-скоро на хитро дяволче, отколкото на срамежлива девица; така че без съмнение много скоро ще започне отново да го прелъстява. Сред тези, с които й е позволено да общува, той единствен не е евнух. Скоро ще ги открият и ще се разрази скандал — тя ще получи мъмрене от някой епископ, а Халвдан и всички нас ще убият.

Като го слушах, започнах да се страхувам. Спомних си за огромното количество обезобразени и убити, които бях виждал през годините на служба в охраната, наказани само защото са развалили настроението на негово императорско височество. Заповядвахме да извикат сина ми и го укорихме за стореното, но той отвърна, че не съжалява за нищо. Не им било за пръв път и освен това не бил дете, което можели да прелъстят, знаел за любовта не по-малко от Зое. Разбрах, че нищо не може да ги раздели и че всички ще изпаднем в беда, ако оставим нещата да продължат така. Затова го заключих в къщата на главния гардеробиер и отидох да потърся началника на охраната.

Той се казваше Захариас Лакенодрако; носеше още и титлата пръв оръженосец — византийците почитат много това звание. Беше възрастен, висок и достолепен, пръстите му бяха украсени с червени и зелени скъпоценности, беше мъдър и сладкодумен, но хитър и подъл както всички, които заемат високи постове в Миклагард. Поклоних му се смирено и обясних, че работата в охраната не ми е по вкуса и бих предпочел, ако е възможно, да прекарам останалата част от службата си на някой от бойните кораби на императора. Той обмисли молбата ми и реши, че ще му бъде трудно да я удовлетвори. Но накрая каза, че може би ще успее да направи нещо, ако в замяна му сторя дребна услуга. Би желал да удари един хубав пердах на архимандрит Софрон — изповедника на император Константин. Той бил най-заклетият му враг и напоследък го клеветял зад гърба му пред императора. Не искал кръвопролития, затова не бивало да използувам като оръжие остри или ръбести предмети, само яки тояги, които да го понатъртят здравата. Каза, че е най-добре това да стане вечер, отвъд градините на двореца, когато архимандритът поеме към къщи, яхнал бялото си муле.

Отговорих, че от години съм християнин и че за мен е голям грях да вдигнеш ръка срещу духовник. Но той започна да ме поучава като баща и ми обясни, че греша.

— Архимандритът — рече той — е еретик и не разбира истинската същност на Христа. Затова още от самото начало с него станахме врагове. Ще угодиш на бога, ако го наложиш. Но той е опасен, няма да е зле да вземеш още двама души със себе си. Преди да стане монах, е бил главатар на банда крадци от Анадола и дори сега с лекота би могъл да убие човек с юмручен удар. Само силни мъже като тези, дето служат в охраната, биха могли да му дадат добър урок. Сигурен съм, че човек с твоята сила и мъдрост ще се справи. Приготви здрави тояги и яки мъже.

Ето какво ми говореше оръженосецът Захариас, така ме подлъга той и ме вкара в грях. После господ ме наказа за това, че съм вдигнал ръка срещу един божи служител — колкото и да е бил лош, все пак беше духовник. Но тогава не разбирах това. Взех още двама верни приятели — Оспак и Скуле, — дадох им вино и пари и им казах, че трябва да набием един човек, който не разбира същността на Христос. Те се изненадаха, че са нужни трима души, за да надвият един, но престанаха да се чудят още същата вечер, когато нападнахме архимандрита. Веднага щом се спуснахме към него, магарето му ме ритна, а самият свещеник удари Скуле толкова силно по слепоочието с броеницата си, направена от тежки оловни топчета, че другарят ми падна на земята и остана там. Но Оспак, един чудесен мъж от Оланд, който бе силен като мечка, го свлече от седлото и го хвърли на земята. Вече се бяхме сгорещили и го наложихме по-зле, отколкото възнамерявахме първоначално. Той сипеше хули с пълен глас и викаше за помощ. Но никой не откликна. Ако в Миклагард някой чуе зов за помощ, веднага хуква в обратна посока да не би да го задържат като извършител на някакво престъпление. Накрая чухме тропот от копита и разбрахме, че казарските стрелци от градската охрана приближават. Оставихме архимандрита, който едва можеше да пълзи, и се измъкнахме. Но Скуле остана да лежи до него.

На следващия ден се върнах при оръженосеца Захариас. Той беше много доволен и удържа на думата си с чест. Радостно ухилен, ми каза, че всичко е станало дори по-добре, отколкото очаквал. Скуле вече бил мъртъв, когато го открили, а архимандритът бил задържан и обвинен в убийство и нарушаване на уличния ред. Много било вероятно да го пуснат чак след като му отрежат ушите, защото император Константни се страхувал от брата си, а Василий винаги издавал тежки присъди за онези монаси, обвинени в буйство и невъздържаност; още повече пък мразел да убиват хора от охраната му. И като награда за успеха за положените от мен усилия той веднага удовлетвори молбата ми. Каза, че вече е говорил с високопоставени свои приятели, които заемали висши постове във флотата, и много скоро ще стана капитан на някой червен кораб — те се смятаха за най-добрите.

Всичко стана както ми бе обещал — дори византийските дворцови служители удържат понякога на думата си. И така, назначиха ме на хубав кораб и отплавах заедно със сина си далеч от двореца и опасностите, които той криеше за нас. Загребахме на запад към Апулия. Там се бихме с мохамеданите — някои бяха местни, а други идваха от различни далечни земи. Останахме доста дълго и преживяхме какво ли не, но това е друга история. Синът ми заякна и стана красив младеж. Направих го стрелец на моя кораб. Обикна морето и двамата се чувствувахме щастливи. Но като повечето младежи, когато слизахме на сушата, често беше глупав със жените и това даваше повод за кавги помежду ни. В Апулия, Модон или Непанто — големите пристанища, където получавахме възнаграждението си, имаше винаги избор от жени, те се тълпят там, където спират моряци с много плячка и пари. Но в тия градове имаше и служители, наречени стратези, а също и морски капитани, обути в сребристи ботуши, и секретиси, и логотети, които се занимаваха с плячката и възнаграждението. Съпругите им също бяха с тях — жени с нежен глас като на гълъбици, с бели ръце и нарисувани очи. Те владееха разни магии и съвсем не бяха подходящи за обикновените моряци — често казвах това на Халвдан. Но той не обръщаше внимание на съветите ми. Съдбата му била такава, че женските погледи все се спираха върху му, а той пък смяташе само най-хубавите за достойни да легнат с него, дето е бил с императорската дъщеря. Византийските жени са пламенни, страстите им бързо се разпалват и те лесно изневеряват на мъжете си. Но на съпрузите това не им се нрави. Онези от тях, които заемат, по-висши служби, нареждат да бъде убит всеки млад мъж, който по някакъв начин е възбудил подозрението им, а често убиват и собствените си съпруги, за да успокоят съзнанието си и да могат да се оженят повторно, надявайки се на по-добър късмет.

Все съветвах Халвдан да остави омъжените жени на мира и да се задоволи с тези, чиято добродетел си е тяхна лична работа. Ако ме беше послушал, това, което стана после, никога не би се случило. Той нямаше да е мъртъв сега и аз нямаше да съм в това състояние, нито пък щях да стоя тук и да ви разказвам за българското злато. Всичко щеше да е наред.

Не го убиха заради жената, а заради златото. Но тя бе причината двамата да се разделим; останалото се случи след това.

По същото време оръженосецът Захариас Лакенодрако изплю нафората в лицето на своя враг архимандрит Софрон, който вече си бе възвърнал благоволението на императора, и заяви на висок глас пред събрания императорски двор, че архимандритът я е напоил с отрова. За това си деяние духовникът бе наказан с бой и изпратен в изгнание в един отдалечен манастир, но и Захариас също бе освободен от длъжност. Освен това му отрязаха ушите, защото бе опетнил името на Христа. Смяташе се, че след като веднъж човек е сложил в устата си част от тялото на Христос, той трябва да вярва достатъчно в бога, за да я погълне, дори ако със сигурност знае, че в нея има отрова. Разсмях се на глас, когато тази история стигна до мен; не можех да реша кой от тях е по-отвратителен. Помислих си, че мечтите им сега са се сбъднали — и двамата бяха с отрязани уши.

Захариас имаше син на име Теофил. Той беше вече тридесетгодишен и служеше в двореца. Когато баща му останал без уши и загубил службата си, синът отишъл при двамата императори и се проснал в краката им. Казал, че грехът на баща му наистина е ужасен, а наказанието му — толкова леко, че,като си помисли за това, му се плаче от радост. С две думи, той възхвалявал добрината на двамата с такъв плам, че не след дълго император Василий го назначил за ковчежник на флотата. Това означаваше, че за в бъдеще той може да ръководи разпределението на цялата плячка, спечелена от императорските кораби по всички краища на земята, и освен това ще отговаря за всичко, свързано със заплащането на моряците.

Ние от червената флота пристигнахме в Модон, за да остържат киловете на корабите ни и да си получим възнаграждението. Ковчежникът Теофил беше там с жена си. Аз не успях да я зърна, но синът ми я видял, а и тя него. За пръв път погледите им се срещнали в църквата и макар че той беше само млад стрелец, а тя — богаташка, скоро те започнали да се срещат тайно и страстно да се любят. Нямах представа за това, но един ден той дойде при мен и ми.каза, че морето вече му досадило, надявал се да получи по-добра служба в къщата на ковчежника. Жената казала на мъжа си, че Халвдан е син на човек, който преди години направил на баща му услуга, като злепоставил архимандрита. Така Халвдан спечелил благоволението не само на съпругата, но и на съпруга.

Като чух причината за назначението му, казах, че ако смята да изпълни намеренията си, по-добре още в този момент да прониже гърдите си с меч и че е жестоко от негова страна да ме остави съвсем сам, без близък човек, само заради боядисаните очи на една жена. Но той не отстъпи и отказа да се вслуша в съвета ми. Твърдеше, че тя е като огън, че е съвършена и не би могъл да живее без нея. Освен това, като служител на ковчежника, щял да стане богат и известен, нямало вечно да бъде беден стрелец. Не съществувала опасност да го разкрият и да бъде убит. Припомни ми, че е наполовина византиец и от много неща разбира повече, отколкото аз, включително и от жени. Тези думи страшно ме разяриха; проклех името на майка му и така се разделихме.

Това ми причини много страдания. Но се надявах, че след време той ще й омръзне и ще се върне при мен; че после, след като службата ми изтече, ще дойде с мен у дома на север, ще си вземе жена там и ще забрави византийската си кръв.

Мина време. Император Василий, най-силният и войнствен владетел, управлявал някога в Миклагард, отново тръгна на война срещу българите. Те са смели воини и страшни разбойници, всяват ужас у съседите си и ги тормозят, затова са разгневили не един император. Сега император Василий даде дума, че ще разруши царството им и ще ги избие до крак, че ще окачи царя им да виси окован във вериги над вратите на собствения си град. Той нападна земите им с огромна армия, а червената флота отплава нагоре по Черно море, за да прави набези по крайбрежието.

Но двадесетина от най-добрите ни кораби бяха получили специални нареждания. Моят беше сред тях. Качихме на борда си максимално количество войници от армията и се отправихме на север покрай брега. Стигнахме до устието на река Дунав — толкова голяма река не бях виждал дотогава. Командирът на флотилията се казваше Бардас, той беше настанен в най-големия кораб. Заплавахме по реката, наредени по три кораба в редица. Чух, че на неговия кораб се намира и човчежникът на флотата. Зарадвах се. Надявах се да видя сина си, ако е още жив. Но никой не знаеше защо ковчежникът плава с нас.

По едно време отпред прозвуча боен рог и завивайки по реката, съзряхме насреща огромна крепост. Беше кацнала на хълма, недалеч от брега, заобиколена от диги и насипи с огради. Наоколо бяха само пустош и блата, нямаше друго освен папур и разни птици. Всички се зачудихме защо императорът ни е пратил на това запустяло място. Свалихме на брега доста войници и стрелци, за да нападнат крепостта. Българите се сражаваха храбро на укрепленията; чак на втория ден успяхме да вземем надмощие.

Бях ранен, стрела прониза рамото ми и аз се върнах на кораба. Там я извадиха и ме превързаха. Нощта настъпваше; седях на палубата и гледах как крепостта гори. Хората на ковчежника се върнаха с пленници. Бяха така натоварени, че залитаха под тежестта на плячката. Корабът на Бардас и ковчежника бе открая и най-близо до крепостта; пред него имаше още два, после бе моят. Останалите следваха в редица нагоре по реката. Малко след като падна нощта, откъм един от последните кораби се разнесоха глъчка и крясъци, нададоха викове и питаха какво става. Помислих си, че някой сигурно се е опитал да открадне плячката и че Бардас го наказва за това. Но скоро глъчката престана и всичко утихна, чуваше се само воят на вълци, които са подушили месо. Останах на мястото си; не можех да заспя заради болката в рамото.

Към кораба с плуване приближи някакъв мъж. Чувах го във водата, но не можех да го видя. Взех копието и го накарах да си каже името — страхувах се, че българите могат да ни нападнат. Но щом чух отговора, сърцето ми трепна, това беше гласът на сина ми. Казах му:

— Радвам се да те видя. Почти не се надявах да се срещнем пак.

А той продума тихо:

— Убиха Бардас на кораба му; също и много други. Ковчежникът и баща му избягаха със златото. Толкова много злато, колкото никой не е виждал досега. Трябва да ги настигнем и да им го отнемем. Имаш ли стрелци на борда?

Дадох му да пийне, за да се успокои, и отвърнах, че тук имам около петнадесетина, а останалите са на сушата, но че искам да узная нещо повече за това съкровище. За пръв път чувах за него.

Той заразказва възбудено:

— Това злато принадлежеше на българския цар. Той го криеше в крепостта. Императорът разбрал това и ни изпрати тук с ковчежника, който беше негов доверен човек. Видях златото, когато го качваха на борда, и помагах да го запечатат с императорския печат. Но ковчежникът мрази владетеля заради това, което стори с баща му. Старецът бе тук заедно с него, двамата скроиха този план. Подкупили бяха всичките си хора, за да им помагат. Щом се стъмни, убиха Бардас и неговите подчинени, както и стрелците от охраната му. Това стана лесно, никой не подозираше нищо. Аз пък си помислих: „Последния път това злато принадлежеше на императора. В такъв случай всеки, който го докосне, извършва престъпление. Сега то е в ръцете на ковчежника, но ако някой му го вземе, на кого ще принадлежи тогава?“ Така разсъждавах. После, без някой да види, тихичко се гмурнах в реката и заплувах към теб. Няма да забележат отсъствието ми, ще помислят, че са ме убили в сражението. А сега отговори ми на въпроса: „Чие ще бъде златото, ако им го отнемат?“

— Значи ковчежникът подреди кораба си да плава последен по течението на реката, за да може по-лесно да избяга в тъмното. Ако са се измъкнали вече, съкровището ще принадлежи на онзи, който им го отнеме и успее да го задържи — такива са неписаните закони на морето. Отначало ще плават тихичко по течението, после, щом се поотдалечат и не можем да ги чуем, ще извадят греблата. А когато стане светло, ще вдигнат платната и при този вятър бързо ще излязът в открито море. Интересно накъде са се запътили? Тук доста неща трябва да се обмислят; не бих желал да предприема нищо, преди да съм сигурен, че съм взел най-мъдрото решение.

Халвдан рече:

— Ковчежникът ми каза, че ще бягаме в Тмуторокан, отвъд Крим, и там ще си поделим богатството, а после ще продължим към земите на казарите, където ще се скрием от гнева на императора. Чак след това всеки може да отиде където си поиска. Същото обясни и на останалите, затова съм сигурен, че не възнамерява да ходи там. Но малко преди да тръгнем на път, ги видях да си шепнат с баща му, тъкмо бяха получили някакво съобщение, и чух старецът да се радва, че наложниците на Великия киевски принц отново започнали да му раждат деца. Той вече не зачитал нейно височество принцесата, сестрата на нашия император, тъй че двамата владетели развалили приятелските си отношения. Затова мисля, че смятат да бягат със златото в Киев.

— Халвдан. — отвърнах аз, — ти си умно момче и предположението ти сигурно е вярно. Ако са тръгнали към Киев, посоката е много подходяща за нас — всъщност те ще занесат златото до средата на пътя ни до дома. Оставим ли ги да стигнат до Киев, там ще намерим немалко добри воини, които с удоволствие ще ни помогнат да им го отнемем, ако не можем да се справим сами. Още не е нужно да потегляме, не трябва да ни видят, че ги следим, за да не се уплашат и да променят курса си. Трябва да отплаваме тихичко оттук малко преди да съмне, когато дори и най-старателните пазачи на кораба спят. Много страдах, че ме напусна, Халвдан, но навярно всичко е било за добро, това приключение може да донесе на двама ни голям късмет.

Така мълвях аз, глупакът, тогава. Нима има бог, който обича хората да се радват предварително на щастливия си късмет?

Попитах сина си за жената, която го бе прелъстила. Отговори ми, че омръзнала на ковчежника и той я затворил в манастир, защото започнала да се защитава, когато се опитвал да я бие.

— А щом открих — продължи той, — че утолява страстите си и с други млади мъже освен мен, аз също се отегчих.

Зарадвах се и му обещах много по-красиви жени, когато се върнем със златото на север.

По небето се появи първата сивкава светлина и ние вдигнахме котва. Завихме към средата на реката с прибрани гребла и заспали по банките гребци. Спуснахме се по течението, без някой да се обади и да попита накъде сме тръгнали. Когато екипажът и стрелците се събудиха, нахраних ги по-добре от обикновено и им дадох по-силно пиво. После им обясних, че преследваме крадци, които са избягали с плячката на императора. Нищо повече не им казах. Нямах намерение да бъда непочтен и да открадна императорския кораб, исках само да го ползувам, докато постигна целта си. Сметнах, че имам право на това, тъй като императорът ми дължеше възнаграждение за една година.

Излязохме от реката и се озовахме в открито море, без да сме сигурни, че предположенията ни са верни. Но когато стигнахме устието на река Днепър, от тамошните рибари узнахме, че предния ден по нея е тръгнал един от червените кораби на императора. Моят кораб беше по-малък, отколкото на ковчежника, но не изпитвах страх — на борда си имах лесгийски и казарски стрелци, много добри воини, докато той бе заобиколен единствено от членове на домакинството си.

Последва усилено гребане с редки почивки. Щом гребците започнаха да се оплакват, давах им двойна дажба вино и се успокоявах с мисълта, че ковчежникът, с по-тежкия си кораб, сигурно има повече грижи. По брега се виждаха стада коне, но нямаше следа от печенеги и това ни зарадва. Когато се бият или пък пасат конете си на брега, те смятат реката и всичко, що се движи по повърхността й, за своя собственост, затова моряците не се престрашават да слязат на сушата дори за да си сготвят храната. Те са ужасно нахални и са най-долни крадци, самият император всяка година им плаща данък, за да купи приятелството им.

На четвъртия ден видяхме в реката да плават труповете на трима мъже. По белезите на гърба им се досетихме, че са гребци от кораба на ковчежника, които са се преуморили. Това ми подействува окуражаващо, започвах да се надявам, че може да ги настигнем при бентовете. На следващия ден срещнахме още трупове, но те не бяха от хората на ковчежника. После открихме и кораба му, изтеглен на едно вдадено навътре парче земя — беше празен. Досетих се, че са срещнали някой речен кораб и са го завладели — така щяха да се придвижват много по-бързо и да пренесат по-лесно съкровището през сушата, когато стигнат плитчините. Не е лесна работа да теглиш по брега боен кораб с кил.

Някъде привечер на осмия ден дочухме плисъка на водата при бентовете и стигнахме до мястото, където трябваше да изтеглим кораба по суша, за да избегнем плитчините. Не видяхме нищо друго освен двама изоставени гребци, които бяха прекалено изнемощели, за да гдебат нататък. Дадохме им вино. Посъживиха се и ни казаха, че същия този ден ковчежникът поставил новия си кораб на дървени трупи. Но не успял да намери нито коне, нито волове, които да впрегне да го теглят; речният бряг бил пуст. Така че цялата работа паднала върху плещите на гребците, а те всички били съвсем изтощени, затова надали са стигнали далеч.

Халвдан и аз се зарадвахме, като чухме това. Взехме със себе си неколцина стрелци и проследихме дирите на кораба. Видяхме ги между втория и третия бент. Свърнахме към сушата и запълзяхме бързо напред. Скрихме се зад надгробната могила на вождовете на печенегите, заобиколена отвсякъде с кости. Чакахме там с приготвени в лъковете стрели, докато те почти, стигнаха до мястото, където се бяхме притаили. Видях ковчежника и баща му. Те вървяха до кораба в пълно снаряжение и с меч в ръка. Заповядах на четирима от стрелците да се прицелят в тях, а на останалите — да убият надзирателите, които пазеха впрегнатите гребци.

Стрелите изсвистяха и няколко тела се свлякоха на земята. Всички извадихме мечовете и нападнахме с боен вик. Гребците се освободиха от въжетата и побягнаха; настъпи паника. Но ковчежникът и баща му бяха неуязвими, дяволът и доспехите им ги предпазваха. Оръженосецът Захариас, одраскан на няколко места от стрели, тичаше като младеж, най-бързо от всички. Аз съсредоточих вниманието си върху ковчежника. Видях как той се обърна изумен, когато стрелите и бойните викове стигнаха до него. Над черната брада лицето му беше съвсем безкръвно. Събра около себе си хората си, като им закрещя страховито — тормозеше го опасността да загуби огромното количество злато. Жалко, че не успя да издържи по-дълго.

Халвдан, аз и водачът на стрелците, лесгиец на име Абхар, първи стигнахме до тях. Нападнахме мъжете, които защитаваха ковчежника. Той се озъби, щом позна Халвдан. Но не можехме да се доберем до него, хората му се биеха храбро, макар че водачът им се криеше зад тях. После към нас се присъединиха стрелците и успяхме да изтласкаме врага обратно на кораба. Когато най-после ги разбихме, разбрахме, че ковчежникът е избягал с неколцина други.

Вече се свечеряваше, не знаех какво да правя. Водачът на стрелците беше изпълнителен човек и не задаваше въпроси. Накарах го да вземе хората си и да тръгне възможно най-бързо след врага нагоре по реката, да го преследва, докато падне нощ. Казах му, че императорът дава сто сребърни монети награда за главата на ковчежника и подобна сума за тази на баща му, че веднага ще изплатя цялото количество на този, който ми донесе главите им. Той събра хората си и бързо потегли.

Щом останахме сами с Халвдан, се качихме на кораба. Там в каютата намерихме съкровището, скрито зад разни чували и бурета. Беше събрано в четири малки сандъчета и седем кожени торби, всички запечатани с императорския печат. Не се зарадвах при вида на толкова много злато, по-скоро се разтревожих какво да предприема и как да го занеса до вкъщи, без някой да узнае за съществуването му. Халвдан рече:

— Трябва да го скрием, преди стрелците да са се върнали.

— Къде ще намерим толкова голямо скривалище, в което да се побере всичко? — попитах аз.

Той отвърна:

— Може би в реката.

— Прав си. Чакай тук, аз ще разузная.

Нагазих в реката и открих мястото, за което ви говорих. Там течащата вода се пенеше. Заедно пренесохме съкровището. Скрихме го добре, отделих само две торби, които, след като размислих, оставих на кораба.

Абхар и хората му се върнаха. Носеха три глави, но сред тях липсваха тези, които най-много се надявах да видя. Всички ядохме и пихме вино от запасите, намерени на кораба. После му казах:

— Ето, Абхар, виж тези две торби, запечатани с императорския печат. Това е съкровището, което Теофил и баща му откраднаха от владетеля. Не зная дали вътре има злато или сребро, никой не може да разчупи императорския печат. Но се намираме в трудно положение — торбите трябва незабавно да се занесат в двореца недокоснати. Но пък императорът ми заповяда да не се връщам без главата на ковчежника. Значи трябва да го заловим. Аз и синът ми ще тръгнем да го търсим нагоре по реката, чак до Киев; двама доброволци, от твоите стрелци ще дойдат с нас. Но ти и останалите трябва да се върнете със съкровището на кораба и да наредите на кормчията да ’ви отведе в Миклагард. След като изпълним задачата си, ние четиримата някак си ще успеем да се доберем до дома.

Това бяха думите ми. Абхар кимна и претегли с ръка торбите. После поговори с хората си и двама казари изразиха желание да дойдат с нас. Абхар и останалите тръгнаха с торбите. Бях доволен, че всичко дотук вървеше добре. Двамата стрелци щяха да са ми нужни, за да намеря някаква лодка. Можеше да се натъкнем на крадци или пък на самия ковчежник, ако е успял да събере хората си. Смятах, че ще продължи да бяга, но тук сгреших.

Бяхме уморени, същата нощ аз поех първата смяна на паст. После накарах един от казарите да ме смени, но той сигурно е заспал, сякаш за да даде възможност на злочестата съдба да ни застигне. През нощта, когато всички спяхме на кораба, ковчежникът, баща му и четиримата, които бяха останали с тях, ни нападнаха изневиделица. Събудих се от тропот на падащи камъни, в които някой се беше спънал. Скочих на крака и извадих меча. Двамина се нахвърлиха отгоре ми. В момента, в който ги посрещнах, зърнах как ковчежникът покоси един от казарите и нападна Халвдан. Мечът изсвистя над главата му. Явно Халвдан е бил потънал в дълбок сън, защото едва сега се опитваше да изтегли оръжието. Бих дал живота си и всичкото злато само да бях застанал между тях тогава. Убих своите нападатели, но дори не забелязах как се свлякоха на палубата. Когато се обърнах към ковчежника, Халвдан вече лежеше в краката му. Замахнах, хванал меча с две ръце. Това беше последният ми удар и най-добрият. Той разсече шлема и металната качулка и се вряза в черепа толкова дълбоко, че видях как зъбите му се изсипват от устата. Но умирайки, врагът ми успя да забие меча си в окото ми. Паднах — знаех, че скоро ще умра; но това не ме тревожеше, единствената ми мисъл бе: „Халвдан е мъртъв и аз отмъстих за него; всичко свърши!“

Тази история ме изтощи. Много малко остана за разказване. В следващия момент се усетих вързан. Оръженосецът Захариас седеше до мен и се смееше, но смехът му звучеше нечовешки. Описа как ще ме осакатят и непрекъснато ме тормозеше за златото. Изплюх се в лицето му и му казах да си покаже ушите. От хората му бе оцелял само един и те двамата ми отрязаха ръката. Загряха масло от кораба и топнаха вътре чуканчето, за да не умра прекалено бързо. Но Захариас ми обеща лека смърт, ако му кажа къде е златото. Не го направих, не се боях от нищо, душата ми беше мъртва. Казах, че съкровището е вече на път за Миклагард и той ми повярва. Повече не разговаряхме.

Изведнъж чух писък, някакъв мъж започна да хленчи и да кашля, после всичко утихна..Усетих, че лежа в лодка, която теглеха по сушата. Дадоха ми да пия, но не разбирах какво става. После лодката заплава по реката, струваше ми се, че съм умрял. Мъжът, който гребеше, говореше непрекъснато; разбрах част от приказките му. Беше вторият казар. Пееше и си подсвиркваше, беше много весел. Избягал, когато ни нападнаха. Върнал се при нашия кораб, но не го намерил. Затова дошъл обратно, припълзял откъм гърба на двамата, докато ме обработвали, и ги убил със стрели. Не разбирам само защо си е направил труда да спасява това, което бе останало от мен. Може би е бил добър човек, както повечето казари. Двама бедни селяни дошли от отсрещния бряг, за да претършуват умрелите, и той им дал кораба на ковчежника и всичко в него при условие, че го разменят срещу тяхната малка лодка и му помогнат да ме пренесе покрай плитчините на сушата. Това се беше случило, сведенията ми са единствено от неговите думи.

Смееше се през цялото време и се радваше на късмета си — по телата на ковчежника и на баща му беше намерил доста злато и сребро, а оръжията, които бе взел от тях, бяха чудесно изработени. От останалите трупове също бе събрал доста пари и скъпоценности, а от ръката на сина ми бе свалил хубав златен пръстен. Каза, че сега смята да си купи коне от Киев и една-две жени, след което да се върне, богат и добре въоръжен, при своето племе. Грижеше се за мен, доколкото можеше, и ми разказваше всичко това. Щеше ми се да се изтегля нагоре и да се прекатуря в реката, за да се удавя, но бях прекалено слаб.

Казарът знаеше, че искам да отида в Киев, и щом пристигнахме, ме предаде на някакви монаси. Опитах се да го възнаградя със сребро (не беше докоснал колана ми), но той не прие нищо. Вече имал достатъчно, а освен това спечелил и благоволението на бога, като се отнесъл добре с мен.

Останах при монасите. Те се грижеха за мен, докато след известно време се пооправих и отново започнах да мисля за златото. После при тях дойдоха някакви скандинавци и ми зададоха разни въпроси. Разбраха, че искам да се върна у дома и че имам с какво да им платя, ако ми помогнат. Така започна пътешествието ми по реката, прехвърляха ме от кораб на кораб, докато накрая попаднах при готландците, където ме срещна Орм.

През цялото време ме измъчваше мисълта, че няма да мога да разкажа на никого за българското злато и да посоча скривалището му, дори ако по някакво чудо стигна до дома и намеря семейството си. Но сега благодарение на твоята изобретателност, свещенико, можах да ви разправя всичко и ще умра щастлив.

А със златото Орм може да постъпи както сметне за най-добре. Съкровището е несметно, може да направи богати много хора и никой не знае точно каква е стойността му или пък колко кръв е пролята заради него. То е заровено там — на мястото, което ви описах. За човек, който знае къде да го търси, няма да е трудно да го намери. Освен това наблизо има знак, който отбелязва точното място: костите на ковчежника Теофил и оръженосеца Захариас, вече оглозгани от враните — дано душите им нивга не намерят покой, — и тленните останки на сина ми Халвдан, господ да се смили над душата му.

Четвърта глава: КАК СЪСТАВИХА ПЛАН ДА ПРИБЕРАТ ЗЛАТОТО

Щом чу историята за златото, Орм изпрати по човек съобщение на Токе.

— Кажи му — поръча той, — че се отнася до едно пътуване в източните земи, където ще търсим заровено съкровище, и че държа да чуя неговото мнение по този въпрос. Хубаво ще е, ако може да дойде веднага.

Това бе достатъчно за Токе. Той пристигна в Грьонинг, преди Аре и свещеникът да са довършили разказа си, нетърпелив да чуе повече подробности. Веднага след като го посрещнаха и изпи чаша бира, той рече:

Стигна до мене мълвата, че се издуват платната, че вече скърцат греблата — на изток имало злато. После усетих познатия мирис на пръски солени и ме облъхна от кила дъх на дъски засмолени.

Орм му отговори по-сериозно:

— Достатъчни са две години — мъжете бързо помъдряват, с мечтата си да пътешестват в земи далечни се, прощават. О, не е лесно да отмъкнеш така бленуваното злато, намиращо се в Гардарике, дълбоко скрито под водата.

— Но пък съкровището е несметно — добави той. — Никога не съм имал по-голяма нужда от съвет. Юлва не желае да се намесва, казва, че трябва да реша самичък, а тя рядко говори така. Затова те извиках — да ме посъветваш какво да правя. Тук е и Олоф Пъстрата птица. Той е бил в източните земи и е много мъдър човек. Три глави мислят по-добре от две, щом става дума за нещо толкова важно.

Орм разказа на Токе историята на Аре и на българското злато; не спомена само къде е скрито.

— Това няма да ви кажа — рече той, — докато не пристигнем на място. Златото може да причини на хората доста неприятности и ако ви издам съкровището предварително, това може да стигне до ушите на недобронамерени люде. Някой друг може да се докопа до него преди мен. Ако това съкровище изобщо някога попадне в човешки ръце, те трябва да са моите, ничии други. Аре, който смята себе си за мъртъв, го е завещал на мен. В случай че пътешествието ни завърши с успех, ще възнаградя добре тези, които ми помогнат да го извадя. Откакто чух за него, не ме свърта на едно място, понякога толкова мисля за това, че не мога да заспя. Безпокоя се само, че ако тръгна да го търся, ще отсъствувам от дома дълго време и непрекъснато ще се притеснявам дали семейството и къщата ми са в безопасност. А и за такова дълго пътуване ще са нужни много пари, трябва да се купят добър кораб и екипаж. Ще загубя цяло състояние, ако все пак тръгна да го търся и накрая открия, че някой ми го е измъкнал под носа.

Токе без колебание заяви, че за себе си е сигурен: с удоволствие би предприел пътешествието.

— И моят съвет към теб, Орм, е да се заловиш с тая работа — добави той. — Ако не, ще седиш тук и ще мислиш непрекъснато за него, накрая няма да можеш ни да ядеш, ни да спиш и никога няма да ти олекне на душата. Нищо чудно дори да се изтормозиш до такава степен, че да се побъркаш. Явно съдбата ти е отредила да тръгнеш да търсиш това злато, не можеш да избягаш от нея. Но познавам хора, чиито съдби са били далеч по-тежки. Наистина пътешествието ще е дълго, но не можеш да очакваш, че ще се сдобиеш с такова богатство; без да преодолееш известни трудности. Мен самия нищо не ме задържа тук — търговията с кожи в момента върви зле, а жена ми е бременна.

— Рап ме посъветва същото — рече Орм, — но той си мислеше, че ще ме придружава. Щом му казах, че ще трябва да остане у дома и да пази къщата и семейството, веднага смени тона и настоява да забравя за златото и да си стоя тук. А отец Вилибалд, както очаквах, започна да ме поучава; каза, че и така съм достатъчно богат и вече съм на. възраст, в която трябва да мисля повече за небесните, а не за земните блага. Тук специално ми е трудно да се съглася с него.

— Колкото и да е умен за другите неща — отговори Токе, — сега свещеникът греши. Хората са устроени така, че колкото повече остаряват, толкова повече ги блазнят материалните неща. Жена ми твърди, че така е било и с крал Харалд, когото смятах за толкова мъдър, макар и да успях веднъж да го измамя. С течение на годините все повече започвам да ненавиждам готландските търговци в Калмарна дори когато ми платят добра цена за кожите, а това се случва рядко.

— Възрастта се отразява върху човека по много начини — обади се Орм. — Ето, аз не съм сигурен, че мога. да понеса едно дълго пътешествие така добре, както преди.

— По-стар съм от теб — отвърна Токе, — а годините още не ми тежат. Освен това, ако слуховете са верни, немного отдавна си убил двама побъркани само с една метла. Без да преувеличавам, бих нарекъл това геройство. Случаят показва, че не си загубил много от младежката си енергия, макар самият ти да си въобразяваш, че е така. Разбрах също, че повод за тази разправия е била дъщеря ти Людмила. Сигурно другите жени много ще й завиждат за това, а мъжете ще я преследват. Но нека чуем какво мисля Олоф Пъстрата птица по въпроса за златото.

— Ние с Орм разговаряхме много — замислено рече Олоф. — И аз като него се колебая, не мога да реша кое е най-мъдро. По-добре от всеки друг зная колко ще е трудно това пътешествие, колко опасности го дебнат; но човек може да постигне много неща, когато има кораб, пълен с добри бойци. Орм иска да го придружа, ако реши да тръгне на път. Имам причини да му откажа, макар да съзнавам, че моето присъствие ще му бъде от полза — познавам дългия път за Миклагард, голямата река и опасностите, които крият водите и бреговете й. Сега най-после взех решение. Ето моя отговор: иди и търси златото, Орм; ще дойда с теб, ако ми дадеш за жена дъщеря си Людмила.

Орм го изгледа изумен, а Токе избухна в смях.

— Какво ви разправях? — рече той. — Ето го първия.

— Но ти вече си имаш жена — промълви Орм.

— Имам две — отвърна Олоф, — такъв е обичаят на вождовете във Финведен. Но ако ми дадеш дъщеря си, ще ги отпратя.

— Не си съвсем неподходящ за зет — замислено отговори Орм. — Може би е добре да я оженя, преди да са заприиждали още побъркани да я ухажват. Но това е нещо сериозно и трябва да се обмисли. Говори ли вече с жените?

— Нямаше да ми направи чест, ако го бях сторил, преди да чуя какво мислиш ти за това — отвърна Олоф. — Все пак смятам, че Юлва не би имала нищо против да й стана зет. Тя също като теб знае, че съм най-богатият вожд в цял Финведен, че притежавам седем дузини добитък и доста юници и произхождам от много старо семейство.

— За собствения си произход няма да говоря — рече Орм, — макар че доста хора биха се гордели с него — у мен тече кръвта на Ивар Широката прегръдка; така сме кръстили и най-малкия ми син. Но не забравяй, че дъщеря ми е внучка на крал Харалд Синия зъб. В никое от големите семейства на Смаланд не би могъл да намериш невеста с по-благородно потекло. Ще трябва да изгониш сегашните си жени далеч от сламеника си, ако искаш да се ожениш за Людмила, доста по-далеч от пивоварната или градинската пристройка. И не очаквай лек живот с нея, ако след сватбата водиш други жени в леглото си.

— Тя заслужава да й окажа такава чест — потвърди Олоф. — Освен това вече знам, че трудно се поддържа мир вкъщи, когато един мъж има няколко жени. Но се радвам, че не си против нашата женитба и ти благодаря за това.

— Не ми благодари — намеси се Орм. — Първо трябва да чуем мнението на Юлва. Естествено, последната дума ще бъде моя, но един умен мъж трябва винаги да позволява на жена си да вземе отношение, когато се решават такива важни неща.

Изпратиха да повикат Юлва. Щом чу за какво става дума, тя каза, че не е особено изненадана.

— Мисля, че не можем да отхвърлим жених като теб, Олоф — добави тя. — Богат си и си от благородно семейство, така че трудно бихме открили по-подходящ зет по тези места. Освен това си разумен, мъж, а това винаги ми се е струвало ценно качество за един съпруг. Наистина повече щях да оценя ума ти, ако беше поискал Одню — тя е добродушна, смирена и изглежда не по-зле от сестра си. Но за такива работи човек се води единствено от чувствата си. Аз съм доволна от твоя избор — Людмила е буйна и с нея трудно се живее, но понякога жените се променят към добро, когато си намерят мъж.

— Вярно е — обади се Токе, — момичето е добро. Характерът й не е по-тежък от твоя, когато беше момиче и срещна Орм в двореца на баща си. Но ето, ти бързо се укроти и не съм чул някога Орм да съжалява за избора си.

— Говориш глупости, Токе — протестира Юлва. — Не може да съм се укротила. Ние, които носим кръвта на Горм, никога не се укротяваме. Такива сме си, и толкоз; ще си останем същите дори в деня на Страшния съд, когато се явим пред трона на самия Господ. Но не забравяй, Орм уби Сигтриг и ми подари огърлицата на Алмансур. Тогава разбрах, че ми принадлежи — никой друг не би направил тези неща за мен. Само не ми говори за укротяване.

— Тая огърлица се оказа много полезна — рече Орм, — надали някой може да отрече това. Може би когато се върнем със златото, ще имаме такава и за Людмила. Сега трябва да говориш с нея лично, Олоф, после вече можем да я смятаме за твоя годеница. Ще се ожениш за нея веднага след завръщането си от изток, стига да можеш да се освободиш от жените си така лесно, както твърдиш.

Олоф отговори, че тези неща стават много бързо във Финведен; просто им плащаш добре и те си отиват. Това нямало да отнеме време, затова не виждал защо сватбата да не се състои преди пътешествието. Но Орм и Юлва не се съгласиха и накрая той трябваше да се подчини.

До този момент всичко, свързано с женитбата, бе протекло както трябва, макар и не съвсем според желанията на Олоф. Людмила прие благосклонно предложението му и те веднага се впуснаха да правят планове. Очевидно идеята да стане негова жена й допадаше, въпреки че, както по-късно сподели с Одню и Юлва, очаквала един толкова голям водач да пристигне с пълни ръце, с украшения и подаръци. Попита го дали става зъл, когато се напие, и кога е в по-весело настроение — сутрин или вечер. Искаше също да знае как точно изглеждат двете жени, от чието присъствие ще се лиши заради нея, както и подробности за къщата и добитъка, броя на робите и прислужничките, количеството на богатството, което се съдържа в ковчежето му. Той отговори задоволително на всичките й въпроси.

Но отец Вилибалд не беше доволен, когато научи новината. Във възбудата си никой не се беше сетил, че Олоф Пъстрата птица не е християнин. Този факт много безпокоеше свещеника. Той твърдеше, че една девица — християнка, която е покръстил със собствените си ръце, не може ла се омъжи за езичник. Това било възможно само при условие, че Олоф се съгласи да приеме християнството преди това. Мнението на свещеника предизвика размяна на доста остри забележки сред жените — Аса взе неговата страна, а Юлва и Людмила им се противопоставиха. Накрая Орм им нареди да престанат да спорят и да си затворят устите. Каза, че сега най-належащото нещо е да съставят план за пътуването, а по-късно ще имат достатъчно време да обсъждат този въпрос; ако Олоф пожелае да се покръсти, толкова по-добре, но и да не го стори, пак ще получи момичето.

— После тя ще има много възможности да му влияе — добави Орм, — ако сметне, че си струва да опита.

Аса го упрекна за тия думи, но той й напомни за Аре, каза й да не забравя, че сегашното му състояние е дело на християнски ръце.

Отец Вилибалд седеше омърлушен на стола си. Промълви, че след като хилядната година е отминала, без Христос да се появи на небето, хората проявяват по-малко желание да се покръстват.

— Ако продължава така — добави той, — дяволът в крайна сметка ще възтържествува и всички пак ще станете езичници.

Орм му каза да се развесели и да престане да си ;мисли лоши неща за тях.

— Аз съм доволен от Христос — заяви той — и надявам се, че той също ще бъде доволен от мен дори ако омъжа дъщеря си за съпруг, който съм избрал по мой вкус. Не знам какво трябва да се случи, за да се откажа от бога, той винаги толкова ми е помагал.

Токе се обади, че това му напомнило за новините, които носи от Веренд; те щели да заинтересуват всички.

— Сигурно си спомняте учителя Рейналд — рече той, — оня, дето в името на Христа събори стария Стюркар от Камъка. Старицата, на която го дадоха за роб, умря. Сега той е свободен и многоуважаван човек. Още е свещеник, но вече не служи на Христа. Отказа се от него, докато беше роб на старицата — сега хули всичко, свързано с неговото име. Стана последовател на древния бог Фраюр и трупа огромни богатства с познанията си по черна магия. Жените изпълняват всичко, каквото им заповяда, и го смятат за най-добрия жрец, който вирдите някога са имали. Чух, че събрал банда последователи, които го издигнали във вожд на разбойниците и престъпниците.

Отец Вилибалд изпита ужас от тия думи. Заяви, че вече не може да се моли за този човек, че никога не е чувал за християнски свещеник, който така открито да се обяви за привърженик на дявола.

Юлва пък смяташе, че той има и добри качества. Жалко било, че му е потръгнало така зле. Но Орм се засмя.

— Нека те двамата с дявола си правят каквото пожелаят — каза той. — Ние си имаме други грижи.

Вече не се чудеше дали да предприеме пътешествието и да търси златото. Тримата се споразумяха да отплават в средата на лятото, ако успеят да купят някой хубав кораб на крайбрежието.

— Най-трудното ще е да намерим добър екипаж — рече Орм. — Трябва да имаме способни моряци, които разбират от кораби, но тук във вътрешността не можем да намерим такива. Освен това е опасно да наемаме непознати, щом се надяваме да возим за дома такъв товар. Може би ще е най-разумно да вземем само няколко души, тогава ще плащаме и по-малко; но пък, от друга страна, ще бъдем по-спокойни, ако наемем много хора, защото не знаем какви опасности ни очакват.

Пета глава: КАК ОТПЛАВАХА ЗА ГРАД ВИ В ГОТЛАНД

Олоф Пъстрата птица си тръгна; искаше да се приготви за пътешествието и да наеме от Халанд познати нему хора за екипаж, а Орм, Токе и Харалд Ормсон се отправиха към крайбрежието и започнаха да търсят кораб. При устието на реката попаднаха на един, който се продаваше. Собственикът му бе поостарял и искаше да го продаде, за да осигури на дъщерите си добро наследство, след като умре. Те го огледаха внимателно и решиха, че е в добро състояние. Имаше двадесет и четири чифта гребла. Такъв кораб съвсем не се смяташе за малък, но според Орм не би им навредило, ако беше още по-голям. Токе споделяше мнението му.

— На него ще плават славни водачи — добави той — и тридесет чифта гребла нямаше да ни дойдат много.

— Но може би когато стигнем до плитчините, за които говореше Олф, ще сме доволни, че е по-малък — рече Харалд Ормсон.

— Страшен късмет имаш, Орм — обади се Токе, — по-голям, отколкото предполагах. Децата ти са наследили твоята мъдрост.

— Не е хубаво син да те командува — отвърна Орм. — Вкъщи това няма да се случи, докато имам език в устата и здрава десница. Но в случая трябва да призная, че момчето е право. По-трудно ще ни бъде да теглим кораба дори от камбаната на свети Яков.

— Тогава бяхме млади — каза Токе, — сега сме водачи и няма да е нужно дори да пипнем с ръка въжето. Младите да се мъчат, а ние ще вървим до тях, без да си мръднем пръста, и ще се чудим защо са толкова слабосилни. Може и да не са в състояние, да се справят.

Накрая, след като дълго се пазари, Орм купи кораба. По бреговете край устието се издигаха големи къщи. Оттам се снабди с малц, шопари и волове, като уреди със стопаните направо да сварят бирата и да заколят и опушат купените животни. Беше изумен, щом откри колко много сребро ще му струва това. Удивлението му нарасна още повече, когато се опита да наеме за пътуването неколцина млади мъже от местните жители за период от една година. Яздеше унило от къща на къща заедно с другарите си и мърмореше възмутено, че българското злато съвсем ше го разори.

— Едно нещо научих — рече Харалд Ормсон, — за да Тръгне човек да търси злато, трябва да притежава много сребро.

— Добре казано — отвърна Токе. — Ако продължаваш така, сигурно ще станеш мъдър като дядо си по майчина линия, след като събереш още малко опит. Старите хора казват, че от гривната на Один всяка сряда излиза нова, затова той събрал много; но ако не била първата, нямало нищичко да притежава. Не тръгвай да грабиш, ако не разполагаш с достатъчно сребро; нито пък търгувай с кожи. Това мога да те посъветвам. Само поетите са в състояние да забогатеят с празни ръце; но пък трябва да съчиняват по-добри песни от останалите и тази надпревара разваля удоволствието от творчеството.

На път за вкъщи се отбиха да поговорят със Соне Острия поглед. Орм искаше да го помоли за нещо.

Къщата му беше голяма и имаше много стаи. Всички нейни кътчета бяха заети от синовете му и техните деца.

Самият Соне, вече в преклонна възраст, все зъзнеше и прекарваше повечето време край огъня, мърморейки. Орм го поздрави почтително. След малко Соне го позна и му кимна приятелски. Попита го какви са новините и започна да говори за здравето си. Не бил във форма както преди, но нямало от какво да се оплаче; доволен бил, че е запазил бистрата си мисъл и умът му все още, както някога, е по-остър от бръснач.

В стаята бяха надошли куп негови синове — искаха да поздравят гостите и да чуят новините им. Бяха яки мъже на най-различна възраст. Щом чуха баща си да говори за бистрия си разсъдък, в един глас се развикаха, че дрънка глупости. Твърдяха, че нищо не е останало от него, че е запазил само езика си и празното бръщолевене. Разгневен, Соне размаха бастуна си и ги усмири.

— Глупави момчета — продума той. — Смятат, че като съм ги създал всичките, съм изразходил целия си разум и за мен не е останало нищо. Но съвсем очевидно е, че случаят не е такъв — малко са наследили те от моя ум. Понякога обърквам имената им или забравям някои от тях. Това ги дразни и започват да ме обиждат. Но истината е, че името не е най-важното в човека, което да запомниш.

— Дойдох отчасти за да видя теб — обади се Орм, — но също и да видя синовете ти. Скоро възнамерявам да отплавам на дълго пътешествие до Гардарике, там ще търся едно наследство. Вече купих кораб. Възможно е да ми дотрябват добри бойци по време на пътуването. Хората хвалят синовете ти, храбреци били, затова реших, че няма да е зле, ако взема на кораба си неколцина. Ще им платя добре и ако всичко мине както трябва, може би ще има малко сребро, което оцелелите да си разпределят.

При тези думи Соне се развълнува. Отдавна не бил чувал по-добри новини, с удоволствие щял да прати цяла група, за да помогнат на Орм. Каза, че е време да тръгнат по широкия свят, за да трупат мъдрост: и здрав разум. Така и в къщи щели да се поразширят малко.

— Вече съм стар, прекалено много ми идват — добави той. — Вземи с теб половината от тях, така и двамата ще бъдем доволни. Не избирай най-възрастните, нито пък най-младите, а десетина от тези по средата. Никога не са плавали по море, но за бой ги бива.

Някои от синовете му веднага изявиха желание да тръгнат с Орм, други поразмислиха и чак тогава се съгласиха. Вече бяха чули Как е убил двамата берсерки и го смятаха за истински водач. До късно през нощта разговаряха с него за пътуването; накрая единадесет от тях решиха да се присъединят. Обещаха да се приготвят до деня на лятното слънцестоене, когато той щеше да мине да ги прибере.

Токе смяташе, че така силата им доста укрепва; според него тези мъже щяха да им служат добре. Орм също бе доволен и когато си тръгнаха на следващата сутрин, от унинието му нямаше и следа.

Щом пристигна вкъщи, всички се втурнаха да го посрещнат с тъжната вест — Аре беше умрял. Извадили тялото му от реката. Чернокос бе единственият свидетел. но нямаше кой знае какво да им разкаже. Двамата с Аре седели и ловели риба. Аре се държал както обикновено, само дето на два пъти го погалил по страните и по косата. Малко след това внезапно се изправил, прекръстил се три пъти и със смели крачки нагазил в реката. Когато стигнал до най-дълбокото, просто изчезнал. Чернокос повече не го видял, не успял да направи нищо, за да го спаси. Рап дълго не могъл да открие тялото.

След като разказали на Аса, тя не пожела вече да стане от леглото си — молела се на бога да умре. Орм отиде при нея и се опита някак си да я успокои. Каза й, че всеки, който е преживял такава тежка съдба, би се уморил от живота, трябва да му простят за това. Явно Аре с нетърпение е чакал да се отърве от мизерното си съществуване и да заеме своето място до бога, след като е успял да предаде на близките си всички сведения за българското злато.

— Сигурно Господ вече му е върнал зрението, езика и дясната ръка — продължи той, — а освен това, не се съмнявам, вече е намерил сина си там. Това не е малка награда и всеки разумен мъж на негово място би постъпил така.

Аса се съгласи с доводите му, но независимо от това й беше трудно да понесе смъртта на сина си, трябваха й три дни, за да започне да ходи нагоре-надолу из къщата. Погребаха Аре в църквата, близо до мястото, където бяха заровени главите на двамата свещеници, които Остен от Оре бе отсякъл. Аса си избра съседното място — смяташе, че не след дълго ще го последва.

Токе напусна Грьонинг, за да се приготви за пътешествието. Малко преди деня на лятното слънцестоене той и Олоф Пъстрата птица отново пристигнаха там. Придружаваха ги неколцина добри бойци. Междувременно Олоф не бе имал свободна минута. Дал бе на жените си бога-то възнаграждение п ги бе отпратил, макар че едната проявила нежелание да си тръгне и упорствувала дълго. Сега вече не съществуваха пречки най-почтено да вземе Людмила за жена. Щом пристигна в Грьонинг, той отново започна да настоява церемонията да се извърши незабавно. Но Орм не промени решението си, смяташе, че е глупаво от страна на Олоф да иска сватбата да се състои, преди да е завършило пътуването.

— Сгодени сте — рече той — и засега това трябва да те задоволи. Един младоженец съвсем не е идеален другар за дълго пътешествие. Вече сме си стиснали ръцете, трябва да се подчиниш на първоначалното ни споразумение. Нека първо да вземем златото; после, след като ми помогнеш да свършим това, ще получиш дъщеря ми за награда. Мисля, че навсякъде е така: никой не плаща предварително за обещанията.

Олоф беше здравомислещ човек във всяко отношение и не можеше да отрече, че Орм има право. Самият той нямаше никакъв друг аргумент освен огромното си желание да притежава девойката, което бе толкова силно, че чак предизвикваше подигравки у околните. Щом тя приближеше до него, гласът му се променяше и той започваше да диша тежко; сам твърдеше, че подобно нещо никога не му се е случвало. Людмила беше еднакво ненетърпелива и предпочиташе да се оженят веднага, но знаеше, че е невъзможно да склонят Орм да промени решението си. Все пак двамата с Олоф решиха, че нямат причина да отпадат духом, след като чувствата им са взаимни.

Преди да замине, Орм внимателно обмисли всичко, свързано с къщата в негово отсъствие. Рап щеше да остане и да поеме нещата в свои ръце, макар че той до последния момент се противеше; надяваше се, че Орм ще промени намеренията си и ще го вземе заедно с останалите. Орм направи така, че с него да останат достатъчно мъже, които да могат да се справят с работата и да защитават дома. Юлва щеше да има грижа за самата къща и за всичко, което се вършеше в нея; без нейно съгласие не трябваше да се взимат никакви важни решения. Харалд също щеше да стои в Грьонинг. Орм не искаше да рискува живота на първородния си син в такова опасно пътешествие, а и самият той не проявяваше особено желание за това. Веселия Улф заминаваше с тях, също и Чернокос, който след като непрекъснато преследваше Орм и Юлва с молби, получи съгласието им. Неговото упорство неведнъж докара Юлва до сълзи от мъка и ярост. Тя го запита какво според него може да прави едно тринадесетгодишно момче в компанията на възрастни мъже, готови да воюват; но той отвърна, че ако не му позволят да отплава с този Кораб, ще избяга и ще се качи на друг. Веселия Улф се закле, че ще се грижи за него по-добре от майка. Но Чернокос смяташе, че това не е необходимо. Обеща да бъде много внимателен, макар че имал сериозни намерения да даде добър урок на тия, които лишават честните люде от зрение, стига само да се натъкне на някой от тях. Той вече имаше меч и копие и се смяташе за пълноценен воин. Идеята да вземе Чернокос със себе си допадаше на Орм, макар и да не показа това пред Юлва.

Отец Вилибалд отслужи дълга литургия за тези, които тръгваха по море, и ги изпрати с най-хубавите си благословии. Токе, Олоф и езичниците, които бяха довели със себе си, седяха и слушаха службата заедно с останалите. Накрая те признаха, че след благословията се чувствуват много по-силни духом. Мнозина отидоха при свещеника, изтеглиха мечове и го помолиха да благослови също и оръжието им.

Дойде време да тръгват. Жените се разридаха и не един или двама от заминаващите почувствуваха как сърцата им се свиват от мъка. Но повечето с нетърпение очакваха предстоящото приключение и обещаваха да се върнат вкъщи с красиви подаръци. Орм яздеше гордо начело на тази внушителна група.

Стигнаха до дома на Соне Острия поглед, където трябваше да вземат синовете му. Те се приготвиха бързо. Старецът седеше на една пейка, опряна до стената на къщата, и се приличаше на слънце. Нареди на единадесетте си синове, които тръгваха на път, да дойдат един по един при него и да се сбогуват. Те изпълниха желанието му. Соне се вглеждаше настойчиво в тях и шепнеше имената им — нито веднъж не сбърка, когато се обръщаше към някого. След като и последният се прости с баща си, той остана да седи мълчалив, взирайки се право пред себе си. После по крайниците му премина тръпка; опря глава назад в стената и затвори очи. Синовете му започнаха да пристъпват от крак на крак и да мърморят развълнувано: „Ето, сега той вижда! Той вижда!“ След малко Соне отново отвори очи и се огледа с недоумяващ поглед, сякаш току-що се събуждаше от дълъг сън. Запремигва, облиза устни и кимна на синовете си; каза им, че вече могат да тръгват.

— Какво видя? — попитаха го.

— Вашата съдба — отвърна той.

— Ще се завърнем ли? — развикаха се те възбудено.

— Седем ще се върнат.

— А останалите четирима?

— Ще останат там, където им е писано.

Тогава всичките единадесет се струпаха около него и започнаха да го молят да им каже кои от тях ще загинат. Но старецът се усмихна тъжно.

— Както обикновено пак започнахте да говорите глупости. Видях как орисниците предат мрежите на съдбата и разбрах, че на четирима от вас не им остава още дълго да живеят. Никой не може да продължи нишката им. Четирима ще умрат, независимо дали ще тръгнат на път, или не. А кои са те, ще разберете, когато му дойде времето.

Той поклати глава и потъна в размисъл. Накрая рече:

— За никого не е радостно да види пръстите на тези орисници; малко са хората, които могат да ги зърнат. Надарен съм с тази способност, макар че бих предпочел да не я притежавам. А лицата им никога не съм успял да различа.

Соне отново се умълча; погледна към синовете си и кимна с глава.

— Сега вървете. Седмина от вас ще се върнат. Достатъчно е да знаете това.

Те не се възпротивиха повече, сякаш изведнъж се притесниха от присъствието на стареца. Същото почувствуваха Орм и придружителите му. Дълго след като отпътуваха, синовете му продължаваха да мърморят ядно срещу баща си и неговите странности.

— Искаше ми се да го попитам и за себе си — обади се Токе, — но не посмях.

— И на мен ми мина същата мисъл — рече Олоф Пъстрата птица, — но не ми достигна смелост.

— Може би думите му бяха само празни приказки — каза Орм, — макар че старата в Грьонинг също понякога вижда бъдещето.

— Само човек, който не го познава, може да сметне това за празнодумство — заяви един от синовете, който яздеше до него. — Ще стане точно както е казал, винаги е така. Но без сам да знае, ни обезпокои повече, като ни разкри видението си.

— Аз го смятам за по-умен от обикновените хора — рече Токе. — Не ви ли успокоява това — да знаете, че седмина от вас ще се завърнат живи и здрави?

— Седмина — мрачно отговори другият, — но кои? Отсега нататък за нас, братята, няма да има ни един радостен миг, докато четиримата от нас не умрат.

— Затова пък този момент ще бъде още по-щастлив — каза Орм, но в отговор синовете на Соне само изръмжаха неопределено.

Веднага щом се качиха на кораба и изпратиха конете обратно у дома, Орм накара хората си да пребоядисат драконовата глава — тя трябваше да блести и да е алена като кръв, ако искат щастието да закриля кораба им. Занесоха всичко на борда и всеки зае мястото си. Отначало Орм не бе склонен да принесат в жертва на боговете един козел, за да спечелят покровителството им по време на пътуването. Но всички се опълчиха против него и накрая той се съгласи.

— Колкото си искаш вярвай в Христос — рече Токе, — но в морето старите обичаи си остават най-добри. Не се ли съобразиш с тях, спокойно можеш да се хвърлиш в най-дълбокото с главата надолу.

Орм се съгласи и каза, че може би има някаква истина в това, но не му се щеше към всичките си разходи за пътешествието, което още дори не бе започнало, да добавя и стойността на цял един козел.

Най-после всичко беше готово. Едва изчакаха кръвта му да се стече по носа, и отплаваха. Имаха добро време и благоприятен вятър. Токе познаваше тия води чак до земите на изток от Готланд и се нае да управлява кораба, докато стигнат до Ви. Оттам нататък малцина знаеха нещо за морските течения. Надяваха се, че в пристанището ще успеят да наемат някой кормчия — там имаше достатъчно такива.

Орм и Токе се радваха, че отново плават по море. Сякаш много от проблемите, които ги притискаха на сушата, тук изведнъж паднаха от плещите им. Щом зърнаха в далечината бреговете на Листер, Токе заяви, че животът на търговците на кожи действително е тежък, но че сърцето му сега е пак така леко, както когато за първи път тръгнал по море с Крок.

— Не мога да разбера защо толкова дълго стоях далеч от морето — продължи той. — Няма по-хубаво нещо на света от един добре екипирай кораб. Приятно е да си седиш блажено на брега. Човек, който прави това, няма от какво да се срамува; но едно пътешествие до далечни земи, с морския мирис в ноздрите ти и плячка, която те очаква — по-приятно нещо от това не познавам! То е сигурно лекарство против мъката и старостта. Странното е, че ние, северните мъже, които знаем това и сме подобри моряци от останалите, си седим толкова много вкъщи, след като целият свят е в краката ни и можем да плячкосваме навсякъде.

— Може би някои предпочитат да остареят на суша та — рече Орм, — вместо да опитат най-сигурния лек срещу старостта, който морето предлага.

— Усещам най-различни миризми — обади се Чернокос, — но никоя не ми харесва.

— Защото не си свикнал с тях и не ги разбираш — отговори Орм. — Може би тук уханието на морето е по-слабо, отколкото във водите на запад, защото там то е наситенозелено, по-солено и има особен остър мирис. Но не мога да се оплача — и този тук ми харесва.

Чернокос не се обади повече, защото бе обхванат от пристъп на морска болест. Отначало той много се засрами, но това чувство поотмина, щом видя, че мнозина от екипажа, все хора от вътрешността на страната, започнаха да се надвесват през борда. Оттук-оттам дори се чуваха гласове, които молеха да се връщат веднага, преди болестта да ги е отнесла всичките.

Но Орм и Токе не помръднаха от руля и изглеждаха доволни.

— Горкичките, ще трябва да свикнат — рече Орм. — Едно време и аз страдах така.

— Виж синовете на Соне — му каза Токе. — Сега си имат друго притеснение и по-малко ще се тревожат от предсказанието на баща си. Доста време ще им трябва на несвикналите с морето да възприемат красотата на морския живот. Добре поне, че при тази посока на вятъра могат да повръщат, без да има опасност повърнатото да попадне в лицето на другарите им. Това ще ни спести много разправии между по-раздразнителните от тях. Съмнявам се обаче, че те оценяват това. Обичта към морето се придобива с опит, тя не е вродена.

— Нужно е само време — добави Орм, — макар че този процес е мъчителен. Ако вятърът утихне, те ще трябва да гребат. И се страхувам, че на тези, които нямат опит в гребането, ще им се види доста трудничко в такова време. Има да съжаляват за този момент, когато са можели спокойно да повръщат, без да трябва едновременно с това да напрягат мишци.

— Да сложим Олоф за надзирател — рече Токе. — За тая работа трябва човек, който е свикнал да изисква подчинение.

— Да, те сигурно ще му се подчиняват — отвърна Орм, — но това ще го направи непопулярен. Трудна задача — още повече, че гребците са свободни хора и не са свикнали с камшика.

— Така е, но по този начин ще ангажираме съзнание то му — отговори Токе. — По лицето му долавям, че мислите му са другаде, и това е съвсем обяснимо.

Олоф бе изпаднал в дълбока меланхолия. Седеше до тях на палубата, имаше сънен вид и почти не говореше. По едно време промърмори, че не е съвсем сигурен коя болест го мъчи — дали морската или сърдечната, — и попита дали ще слизат на брега за през нощта. Орм и Токе смятаха, че ако вятърът се задържи и небето остане ясно, това би било неразумно.

— Направим ли го — добави Токе, — само ще помогнем на моряците от вътрешността на страната — без съмнение не един или двама ще изчезнат през нощта. Оттук те лесно ще намерят пътя за дома, щастливи, че са си спестили по-нататъшни страдания. Но докато стигнем Готланд, вече ще са посвикнали да се държат на крака и там спокойно ще можем да ги пуснем на брега.

Олоф Пъстрата птица въздъхна и не каза нищо.

— Освен това ако поддържаме курса, ще спестим и много храна — обади се Орм. — Слезем ли на брега, те ще се нахранят до насита, а на следващия ден пак ще повърнат всичко и така само ще го изхабят.

Тук той беше прав. Вятърът се задържа попътен и почти половината от екипажа не беше в състояние да се храни пълноценно, докато наближиха Готланд. Чернокос скоро се съвзе, а Веселия Улф още от момче беше свикнал с морето, затова и двамата с огромно удоволствие дъвчеха храната и хвалеха нейните качества, заобиколени от пребледнели мъже, чиито стомаси не можеха да приемат нищо. Но щом стигнаха спокойните води на Готланд, хората от екипажа лека-полека възвърнаха апетита си;

Орм твърдеше, че през живота си не е виждал лакомия като тяхната.

— Но трябва да я задоволя — рече той, — може би сега вече ще ми свършат някаква работа.

В пристанището на град Ви имаше толкова много кораби, че отначало Орм се колебаеше дали ще постъпи разумно, ако влезе в него. Накрая свалиха драконовата глава, сложиха мирен щит на мачтата и загребаха навътре, без да предизвикат враждебността на околните кораби. Градът беше огромен и пълен с моряци и богати търговци. Когато хората на Орм слязоха на брега, те се прехласнаха от възхищение. Имаше къщи, които бяха изградени изцяло от камък, и други, чието единствено предназначение бе да продават бира. Градът беше толкова богат, че по улиците се разхождаха леки жени, които носеха на ушите си халки от чисто злато, и те заплюваха всеки мъж, който не можеше да заплати услугите им поне с шепа сребро. Но това, което най-много ги изуми и което не можеха да повярват, докато не го видяха с очите си, беше как един саксонец по цял ден изстъргва брадите на градските богаташи. Всеки клиент му плащаше с медна монета дори ако го порежеше толкова дълбоко, че от лицето му да рукне кръв. За моряците на Орм това бе невероятно странен обичай — не бяха виждали, нито пък чували за подобно нещо — то надали доставяше на някого удоволствие.

Олоф Пъстрата птица вече се беше поразведрил и двамата с Орм тръгнаха да търсят някой опитен кормчия. Малцина останаха на борда, всички искаха да се поразтъпчат и освежат. Но Токе реши да пази кораба.

— Тия готландци варят чудно хубава бира — рече той. — Веднъж на младини си сръбнах в това пристанище малко повечко, отколкото трябва. Причерня ми пред очите и убих един човек. Едва успях да се спася с плуване. А готландците имат дълга памет — ще си създадем излишни неприятности, ако вземат, че ме; познаят и решат да отмъстят за това старо, дребно прегрешение сега, когато ни чака толкова важна работа. Затова ще остана на кораба. Само ще посъветвам тези, които слизат на брега, да не буйствуват, тъй като местните не са много търпеливи към чужденците, които им създават проблеми.

След известно време Орм и Олоф се върнаха — бяха намерили подходящ кормчия. Бе нисък и набит мъж с прошарена коса. Казваше се Споф. Често беше ходил на изток и познаваше всички пътища. Не бе съгласен да тръгне, преди да е прегледал внимателно целия кораб. Говореше малко, а когато го развеждаха, повечето пъти кимаше с глава. Накрая поиска да опита бирата им. Тя беше същата, която Орм специално поръча да сварят преди заминаването им край устието на реката. Споф я опита и се замисли.

— Друга бира нямате ли? — попита той.

— Не е ли добра? — изненада се Орм.

— Става за пиене, докато сме на път — рече Споф, — нямам нищо против нея. Какво ще кажеш за своите хора? Разбрани и покорни ли са, работят ли здраво и лесно ли се задоволяват?

— Да се задоволяват лесно? — отвърна Орм. — Не. Всъщност не се оплакваха единствено когато ги хвана морската болест. Но не съм ги подбирал заради благия им характер; а колкото до работата, нрави им се ни повече, ни по-малко, отколкото на всеки друг.

Споф кимна замислено.

— Точно от това се страхувах — рече той. — Ще пристигнем при големите плитчини в най-непоносимите летни горещини и ако искаш всичко да върви добре, ще ти трябва по-добра бира за теглене.

— Бира за теглене? — обърна се Орм към Токе.

— Ние, готландците — обясни Споф, — по-често от останалите пътуваме по реките на Гардарике и по тях сме прониквали най-навътре в сушата. Знаем всички течения и всички опасности, дори отвъд плитчините, където живее племето меря; никой досега не е успял да стигне по-далеч от нас с големи кораби. Само благодарение на тази специална бира за теглене сме успявали да минем през места, откъдето всички други са били принудени да се върнат. Тя трябва да е невероятно силна и да има безупречен вкус, за да може да поддържа духа и да развеселява душата. Трябва да я давате на хората си само когато теглят кораба по суша и да не им позволявате да пият от нея при други обстоятелства. Това сме го измислили ние, готландците. Ето затова произвеждаме най-хубавата бира — защото от качеството й зависи нашето богатство.

— Сигурно не греша, като предполагам, че тази бира не може да се купи евтино.

— По-скъпа е от обикновената — отговори Споф, — но цената й отговаря на качеството. И макар да е възскъпичка, заслужава си парите; без нейна помощ никой кораб не би могъл да прекоси плитчините и да навлезе във вътрешността на Гардарике.

— Колко ще ни трябва от нея? — попита Орм.

— Сега ще изчисля — отвърна Споф. — Двадесет и четири гребла, шестдесет и шест души, Киев. Има седем по-малки плитчини, но при тях няма да срещнем трудности. Мъчен ще бъде дългият преход по суша при устието на Днепър. Мисля, че пет от най-големите бъчви ще бъдат достатъчни.

— Сега разбирам защо повечето хора предпочитат да плават на запад — рече Орм.

След като плати бирата и половината възнаграждение на Споф, той започна все повече и повече да съжалява, че вместо в Гардарике съкровището на Аре не е скрито в някоя река в земите,на запад отвъд морето. Пресмятайки среброто, мърмореше мрачно, че ако някога стигне до Киев, то ще се появи там като истински просяк само с една тояга и сигурно ще е заложил кораба и оръжието си у готландците много преди да е зърнал стените му.

— Все пак изглеждаш свестен човек, Споф — добави той. — Хитър си и си мъдър. Може би няма да съжалявам, че те наех за кормчия, въпреки че ми искаш много пари.

— Аз съм като бирата за теглене — невъзмутимо отвърна Споф, — Струвам скъпо, но си заслужавам парите.

Останаха в пристанището на Ви три дни и Споф нареди на екипажа да направи дървени легла за бъчвите, за да не се търкалят — сега всичко беше съобразено с неговите изисквания. Бирата заемаше доста голямо пространство и тежеше много, но никой не надигна глас срещу това допълнително усилие — вече я бяха опитали в града и знаеха колко е ароматна! Преди края са първия ден от престоя им мнозина вече бяха изпили всичкото си сребро и увещаваха Орм да им предплати част от възнаграждението. Никой обаче не успя да го убеди. Затова неколцина се опитаха да разменят кожусите си срещу бира, други предлагаха шлемовете си и когато готландците не ги приеха, започнаха сбивания. От града на кораба дойдоха представители на закона и поискаха солидна глоба. Орм и Олоф спориха с тях почти цял ден, докато накрая те намалиха сумата наполовина; но дори и това се видя на Орм невероятно много. Оттогава не пускаха никого на брега, без да го обезоръжат преди това.

Синовете на Соне имаха доста собствено сребро и си пийваха порядъчно в града; независимо от това им беше трудно да забравят напълно предсказанието на баща си. На втория ден десетима от братята се върнаха на кораба, носейки на ръце единадесетия, който издъхваше. Обясниха, че го предупреждавали да сдържа страстите си, но той не се вслушал в тях. Промъкнал се в задния двор на една къща, където видял някаква млада жена да реже зеле. С думи и жестове успял да я убеди да се отпусне по гръб. Но веднага щом сторил това, някаква бабушкера излязла от къщата, грабнала сатъра и го стоварила върху главата му. Нищо не могли да направят.

Токе прегледа раната и каза, че няма да живее дълго. Той умря през нощта; потънали в скръб, братята му го погребаха и пиха за неговото щастливо задгробно пътуване.

— Така му било писано — рекоха те. — Когато старецът вижда, той вижда истината.

Очевидно бе, че макар да скърбяха за брат си и да говореха само хубави неща за него, част от меланхолията им ги бе напуснала. Сега, обсъждаха те помежду си, само още трима ги очаква злочеста съдба, така че една четвърт от неприятностите им е отминала.

На следващата сутрин отплаваха и се насочиха на север. На руля беше Споф. Орм заяви, че бъдещето е несигурно, но поне се надява скоро да не се озоват пак в друго толкова разорително за моряците пристанище като Ви в Готланд.

Шеста глава: КАК СЕ ПРИДВИЖИХА ДО ДНЕПЪР

Заобиколиха най-северната част на Готланд и се насочиха на изток покрай остров Осел; после навлязоха в устието на река Двина. Тя беше началото на южния път за Миклагард и готландците най-често използуваха този маршрут. Северният, който бе предпочитан от шведите, минаваше покрай бреговете на Мъртва земя[1], нагоре по Нева до Ладога и оттам през Новгород до Днепър.

— Не се знае кой е по-добрият път — рече Споф. — Аз самият също не мога да ви кажа, макар че съм пътувал и по двата. Когато трябва да гребе срещу течението, на човек винаги му се струва, че е избрал най-трудния маршрут, който и да е той. Имаме поне късмет, че тръгваме късно през сезона и ще изпуснем най-високия прилив.

Когато поеха по реката, хората от екипажа бяха в добро настроение, макар да знаеха, че ги чака усилено гребане. Орм беше изработил график, според който всеки щеше да гребе в продължение на три дни, а на четвъртия да почива. Плавайки срещу течението, те преминаха през земите на ливите и семгалите. От време на време виждаха по бреговете малки рибарски селца. После навлязоха в изоставени области, където нямаше следи от човешки живот. Очите им срещаха само извиващата се подире им река и притискащите ги от двете страни безкрайни, гъсти гори. Тази земя им вдъхваше страхопочитание. Понякога, когато слизаха на сушата, за да пренощуват, и сядаха край огньовете, дочуваха в далечината ръмжащи звуци, които им напомняха за някое познато животно. Тогава започваха да си шепнат, че може би това е мястото, за което са говорели прадедите им — Желязната гора, в която все още върлуват потомците на Локе[2].

Веднъж срещнаха три кораба, които плаваха един до друг по течението на реката. Бяха тежко натоварени и добре въоръжени, макар да имаха само по шест чифта гребла. Бяха готландци на път за дома, поотслабнали и силно загорели от слънцето. С любопитство загледаха кораба на Орм, когато наближиха. Някои познаваха Споф и се развикаха, за да го поздравят. Плаваха бавно и екипажите успяха да разменят по няколко думи. Готландците идваха от Велика България. По река Волга бяха стигнали до Солено море[3]. Там търгували с арабите. Казаха, че не се връщат с празни ръце — носеха платове, сребърни съдове, робини, вино и черен пипер. Трима моряци от втория кораб бяха провесили зад борда млада жена, като я държаха за ръцете и косата.

Крещяха, че се продава за дванадесет марки — евтино, като за приятели. Жената пищеше и се съпротивяваше от страх да не падне в морето, а хората на Орм затаиха дъх при тази гледка. Но след като никой не предложи да я купи, готландците я изтеглиха отново на кораба, а тя започна да крещи обиди по техен адрес и да им се плези.

Водачите на готландските кораби попитаха Орм кой е той, накъде е тръгнал и какъв товар носи.

— Не съм търговец — отвърна Орм, — отивам в Киев, за да търся едно наследство.

— Сигурно е голямо, щом си струва да предприемеш такова дълго пътуване заради него — скептично се обадиха те. — Но ако си тръгнал да плячкосваш, не се залавяй с нас, ние винаги потегляме на път добре подготвени.

И корабите отминаха, отдалечавайки се надолу по реката.

— Оная жена не беше за изхвърляне — замислено рече Токе. — Ако съдя по гърдите й, нямаше повече от двадесет години, макар че това трудно може да се прецени, когато виси надолу с вдигнати ръце. Както и да е, само готландците могат да поискат дванадесет марки за една робиня, колкото и да е млада. Все пак, Олоф, очаквах, че ти ще започнеш наддаването.

— Може би щях да го направя — отговори Олоф Пъстрата птица, — ако не бях в това положение. Но за мен на света има само една жена и така лесно няма да се откажа от правото си да притежавам нейното девствено тяло.

Орм се взираше мрачно след изчезващите в далечината кораби.

— Макар и да съм миролюбив човек — промълви той, — уверен съм, че все в някой момент от живота съдбата ще ми отреди да се бия с готландците. Толкова са нагли, че започнах да се уморявам от това винаги да им предоставям последната дума.

— Можем да се бием с тях на връщане, ако другите ни планове не се осъществят — рече Токе.

Но Споф заяви на Орм, че трябва да си търси нов кормчия, ако намеренията му са такива; не желаел да се бие със съотечествениците си.

Същия следобед имаха още една среща. Чуха силно скърцане на гребла и иззад отсрещния завой се показа някакъв кораб. Движеше се с пълна скорост. Бяха извадили до едно греблата си и ги въртяха с все сила. Щом зърнаха кораба на Орм, понамалиха темпото. И те като него имаха двадесет и четири чифта гребла, а на борда беше пълно с въоръжени мъже.

Орм моментално викна на гребците да продължават с пълен ход и да се приготвят за бой. Токе, който седеше на руля, промени курса, така че да се закачат за противника, без той да може да ги удари, ако се започне бой.

— Какви сте вие? — развикаха се от чуждестранния кораб.

— Мъже от Сконе и Смаланд — отвърна Орм. — А вие?

— От Източен Гутеланд.

На това място реката беше широка, а течението — слабо. Токе подвикна на гребците от бакборда да се напрегнат, а на тези от щирборда — да почиват, така че корабът се плъзна бързо и смени посоката си. Сега те застанаха съвсем близо едни до други, плавайки надолу по течението — греблата им почти се докосваха.

— Смилихме се над вас; стига да бяхме поискали, можехме да се врежем в кораба ви — рече Токе, доволен от успешната маневра. — При това плавате по течението. И преди сме попадали в подобни положения.

Като видяха желанието им да се бият, източните гути рекоха смирено:

— Срещнахте ли по пътя си готландци?

— Да, сутринта. Три кораба — отвърна Орм.

— Разговаряхте ли с тях?

— Съвсем приятелски. Бяха тежко натоварени и попитаха дали не сме виждали източни гути наблизо.

— Споменаха за източни гути? Страхуваха ли се?

— Казаха, че животът е скучен без тях.

— Изглежда, са те — промълви капитанът. — Три кораба, така ли? А вие какъв товар имате на борда?

— Въоръжени мъже. Нещо да искате от нас?

— Ако казвате истината, товарите ни са еднакви — няма за какво да се бием. Имам едно предложение. Елате с нас и ще нападнем изненадващо готландците. Явно носят плячка, ще си я поделим по братски.

— Какъв е спорът между вас? — попита Споф.

— Те имат богатства, а ние — не. Това не е ли достатъчна причина? Откакто тръгнахме за родината, щастието ни изневери. От Волга заграбихме огромна плячка, но хората от племето меря ни чакаха в засада край прехода по суша, при бентовете. Загубихме един кораб и голяма част от товара си. Не искаме да се върнем вкъщи с празни ръце. Ако сте такива, за каквито се представяте, сега ще дойдете с мен. Винаги си струва да нападнеш готландците. По нашите земи разправят, че вече започвали да подковават и конете си със сребро.

— Имаме друга работа — отговори Орм, — при това спешна. Но не се съмнявам, готландците ще ви се зарадват. Три към едно е любимото им съотношение.

— Както искате — намръщено отбеляза другият. — Явно верни са приказките, че сконийците са себични празноглавци, които мислят единствено за себе си и никога не протягат ръка на непознати.

— Наистина рядко се сещаме за източните гути, само когато сме принудени — отговори Орм. — Но стига сте ни губили времето. Сбогом!

Корабът на Орм плаваше малко зад гутите. Токе го завъртя и го насочи срещу течението. По време на тази маневра капитанът им не успя да сдържи яда си и изненадващо хвърли по Орм копие, като извика:

— Може би това ще ти помогне да ни запомниш! Тогава Олоф Пъстрата птица, който стоеше до него, извърши нещо, за което повечето моряци бяха чували, но малцина бяха имали късмет да видят със собствените си очи. Докато копието летеше към Орм, Олоф пристъпи напред, хвана го в движение точно под металния връх, обърна го в ръката си и светкавично го запрати обратно, така че мнозина от присъствуващите не успяха веднага да схванат какво се е случило. Противникът не бе подготвен за такъв бърз отговор и копието го улучи в рамото; той загуби равновесие и седна на палубата.

— Това беше поздрав от Финведен — изкрещя Олоф, а хората му нададоха одобрителни възгласи и закимаха един към друг, изпълнени с гордост от постъпката на своя водач. Всички моряци се радваха заедно с тях, макар да бяха сигурни, че сега източните гути ще ги нападнат. Но те, изглежда, бяха загубили войнственото си настроение, защото продължиха пътя си, без да се обадят повече.

— Такъв удар не бях виждал досега — обърна се Орм към Олоф. — Благодаря ти!

— Мисля, че доста умело си служа с оръжието — добави Токе, — но не бих могъл да. извърша подобно нещо. И уверявам те, Олоф Стюрсон, малко са тези, които са заслужили похвалата на Токе, Сина на Сивата чайка.

— Това е вродена способност — отвърна Олоф, — макар че може да ви се струва необичайна. Правех го още като момче, беше ми лесно, въпреки че не успях да науча другиго на това.

Същата вечер, седнали край огньовете на брега, всички обсъждаха постъпката на Олоф; чудеха се също какво ли ще се случи, когато гутите настигнат готландците по реката.

— Не могат да нападнат сами три здрави кораба — рече Токе, — колкото и да ги сърбят ръцете за бой. Мисля, че ще ги проследят в открито море с надеждата, че лошото време може да ги разпръсне. Но готландците няма да се откажат от плячката си така лесно.

— Източните гути са опасни хора — добави Орм. — Когато тръгнахме за Англия с Торкел Високия, сред екипажа ни имаше неколцина. Храбри бойци са, но се смятат за най-добрите в света — може би затова не могат да живеят в мир с другите. Много-много не се церемонят. Развеселяват се, когато се напият, но иначе не обичат шегите. Най-неприятни стават, когато подозират, че някой им се присмива зад гърба, по-скоро биха предпочели копие да ги промуши, отколкото да им се подиграват. Ето защо мисля, че ще е разумно тази нощ да сме нащрек, да не би да съжаляват, че са ни отминали, и да решат да се върнат.

Но историята нямаше никакво продължение и ободрени от срещата със сънародниците, те продължиха да гребат навътре в тази безбрежна земя.

Стигнаха до едно място, където водата сякаш вреше между огромните камънаци. Изтеглиха кораба на брега и го изпразниха. Довлачиха го от другата страна на бента по една утъпкана пътека, после го избутаха отново в реката. След като превозиха и съдържанието му по същия път и го натрупаха обратно на борда, моряците самоуверено заявиха, че вече е време да опитат от специалната бира. Но Споф отвърна, че само новаци в тегленето като тях могат да си помислят, че са я заслужили.

— Това дори не беше истински преход по суша, а само леко повдигане — добави той. — Ще ви дадем от бирата чак след като изминем прехода между двете реки.

На няколко пъти още те стигнаха до подобни бентове. При някои теренът беше дори по-стръмен и разстоянието — по-дълго, но Споф им отговаряше винаги по един и същи начин и те започнаха да се чудят как ли ще изглежда това прословуто място.

Вечер, след като слизаха да нощуват на брега, ловяха риба в реката. Уловът беше винаги богат, така че храна не им липсваше, макар вече да бяха изяли голяма част от припасите си. И все пак седяха омърлушени край огньовете, печаха я и си мечтаеха за прясно месо; единодушно смятаха, че многото риба потиска човека. Започнаха да се уморяват и от тежкото гребане, но Споф ги успокояваше, че скоро нещата ще се променят.

— Трябва да ви кажа — рече той, — че истинското гребане още не е започнало.

Особено не харесваха рибата синовете на Соне, затова те всяка вечер ходеха на лов. Носеха копие и лък и умело откриваха следите на разните животни, както и местата за водопой. Но макар че бяха неуморими и се връщаха в лагера късно вечерта, дълго не можаха да намерят нищо. Най-после видяха един лос и успяха да го обградят и да го убият. Същата нощ не се прибраха до зори. Запалили в гората огън и се наяли до насита. Не им се щеше да се разделят дори с малкия остатък от месото, който донесоха обратно в лагера.

Оттогава им потръгна в лова. Веселия Улф и Чернокос се включиха в хайките, а също и някои други. Орм съжаляваше, че не е довел със себе си две-три от огромните си хрътки — сега можеше чудесно да се възползува от техните услуги.

Една вечер Чернокос се върна тичешком в лагера. Изтощен и задъхан, крещеше да приготвят въжета и хора — сега вече щяло да има месо за всички. При тези думи моряците наскачаха до един. Ловците бяха успели да обградят и да убият пет доста едри животни в едно блато. Сега имаха нужда от много хора, които да ги изтеглят. Всички радостно се завтекоха натам и скоро извадиха на сухо цялото това хубаво месо. Животните приличаха на огромни брадати волове, но точно такива Орм никога не беше виждал. Двама от хората на Токе казаха, че били диви волове, каквито понякога имало близо до езерото Аснен във Веренд и че там ги почитали като свещени животни.

— Утре ще си дадем почивка и ще празнуваме — рече Орм.

Устроиха си такава гощавка, че никой нямаше от какво да се оплаче. Дивите волове, хвалени от всички заради качеството и вкуса на месото, се стопиха заедно с остатъка от бирата, която носеха от родината си.

— Не е беда, ако я изпием — успокои ги Орм. — И без това вече започва да вкисва.

— Щом пристигнем в града на полочаните — рече Споф, — ще можем да си купим медовина. Но не позволявай някой да те убеждава, че трябва да наченем бирата за теглене.

След като се съвзеха от гощавката и продължиха по курса, съдбата ги зарадва със силен попътен вятър и един цял ден те плаваха само на платна. Вече навлизаха в земи, където по брега все по-често се забелязваха следи от живот.

— Това е страната на полочаните — осведоми ги Споф — Но тях няма да ги видим, преди да стигнем до града. Тези, конто живеят из запустелите места наоколо, никога не приближават до реката, когато са предупредени, че идва кораб. Страхуват се да не попаднат в плен и да трябва да гребат, а после да ги продадат в робство из чуждите земи.

Споф им каза също, че тия полочани нямат други богове освен змиите — те живеели заедно с тях в колибите им. Но Орм изгледа Споф и отбеляза, че вече е пътувал по море и знае колко може да се вярва на тия истории.

Стигнаха до града на полочаните, който се наричаше Полотск. Беше доста голям, със защитени валове и огради от колове. Повечето мъже там ходеха голи, но не и жените. Малко преди това на всички им било заповядано да си платят данъка и вождовете на града наредили никой мъж да не облича дрехи, докато не изплати на Великия принц необходимата сума. Някои от тях сякаш изпитваха по-силно негодувание от останалите; казваха, че са платили данъка, но пак трябвало да ходят голи, защото не им останали дрехи — заложили ги, за да съберат парите. За да се подготвят за студения сезон, те предлагаха жените си срещу една здрава риза и дъщерите си за чифт обувки. Хората на Орм с удоволствие им станаха клиенти.

Вождът на града имаше шведска кръв и се казваше Фасте. Посрещна ги гостоприемно и развълнуван разпитваше за новини от родината. Беше много стар и години наред бе служил на Киевския принц. Жените в къщата му бяха полочанки, имаше и много деца. Когато се напиеше, предпочиташе да говори не на родния, а на техния език. Орм купи от него медовина, свинско и още много други неща.

Когато бяха готови да продължат пътя си, Фасте дойде да се сбогува и помоли Орм да вземе със себе си неговия писар, който трябвало да занесе в Киев един кош, пълен с глави. Обясни им, че Великият принц обичал градските вождове да му напомнят, че му служат усърдно. Винаги с удоволствие приемал доказателства за тяхната преданост — отрязаните глави на някои по-опасни престъпници. Напоследък станало трудно да се осигури безпрепятствен достъп до Киев и той не искал да пропусне такава чудесна възможност да изпрати своя подарък. Писарят беше млад мъж и живееше в Киев; освен главите носеше и една овча кожа, на която бяха написани имената на бившите им притежатели и се изброяваха всичките им престъпления.

След гостоприемството, което му оказа Фасте, на Орм му беше неудобно да откаже на молбата, макар че тя никак не му допадна. Главите събудиха у него неприятни спомени; веднъж вече бе получавал подобен подарък. Сети се също, че и собствената му глава бе продадена на крал Свен, макар сделката никога да не се осъществи. Затова той смяташе, че този кош сигурно ще им донесе нещастие. Хората му бяха на същото мнение. Освен това в тия летни горещини се усещаше, че главите вече понамирисват. Много скоро, след като отплаваха, екипажът започна да се оплаква от вонята им. Писарят седеше до коша и сякаш нищо не усещаше, но разбираше скандинавски и след известно време им предложи да го завържат за едно въже и да го теглят във водата. Всички се съгласиха. Стегнаха го здраво с въже и го прехвърлиха зад борда. Отново бяха опънали платната и се движеха бързо. Късно през деня изведнъж Чернокос се развика, че кошът се е развързал и е изчезнал.

— Най-добре ще направиш, писарю, да скочиш във водата и да си потърсиш съкровището. Ако пристигнеш без него, страх ме е, че може да ти се случи нещо лошо.

Макар че тази случка го раздразни, писарят не изглеждаше много притеснен. Обясни им, че овчата кожа е далеч по-важна — докато има нея, може да мине и без главите. Само девет са, а той е сигурен, че може да вземе на заем други от свои познати, които заемат високи служби в Киев. Винаги има много задържани престъпници, които очакват екзекуция.

— Учат ни да бъдем милостиви, следвайки примера на бога — добави той. — Затова се смята, че е добре да си помагаме, когато някой.изпадне в беда. А особена разлика между главите няма.

— Значи вие тук сте християни? — попита Орм.

— Да, в Киев — отвърна писарят. — Така ни заповяда Великият принц и ние мислим, че е най-добре да се съобразим с желанията му.

Стигнаха едно място, където две реки се събираха. Те трябваше да поемат по десния ръкав, който се наричаше Ула. Сега започна тежкото гребане. Течението тук стана по-силно, а реката — по-тясна. Често откриваха, че изобщо не се движат и трябваше да изтеглят кораба на брега и да го влачат. Налагаше се да се трудят усилено и продължително, дори най-силните измежду тях се поумориха; съжаляваха за времето, когато плаваха по Двина. Най-после стигнаха до едно място, където Споф нареди да издърпат кораба, макар че се движеха добре и денят едва бе започнал. Той им обясни, че това е големият преход по суша.

Тук земята бе осеяна с най-различни парчета дърво, останали от пътуващите моряци, които са се изкачвали или са слизали от брега — счупени талпи, трупи и нещо като грубо, изработени шейни. Някои от тях още можеха да се използуват, а останалото хората на Орм издялаха от повалените наоколо дървета. Издърпаха кораба на брега и след продължителна работа успяха да закрепят шейни и от двете страни на кила. Докато вършеха това, забелязаха как откъм гората се появиха неколцина мъже и колебливо се спряха да ги гледат. На Споф, изглежда, това му бе приятно; махна им, вдигна с ръка една чаша и извика единствените две думи от техния език, които знаеше: волове и сребро. Хората приближиха и приеха предложеното питие. Сега Орм успя да се възползува от услугите на писаря — служеше им за преводач. Те имаха волове, които можеха да им отстъпят срещу заплащане, но бяха само десет, а Споф искаше повече. Местните хора обясниха, че животните пасат навътре в гората, където са по-защитени от крадци и събирачи на данъци, но че за три дни могат да ги доведат. Искаха много малка такса за труда си, освен това предпочитаха да им платят с корабно платно вместо със сребро, защото жените им харесвали раираната тъкан, но настояваха за голям откуп, ако някой от воловете умре. Орм сметна претенциите им за разумни и обяви, че те са първите честни люде, с които се среща в това пътуване.

После всички мъже се захванаха със сечене и дърводелство. Скоро построиха широка талига с колелета от яки дъбови трупи. На нея натовариха специалната бира за теглене, привързаха бъчвите, както и повечето вещи от кораба.

След това, както бяха обещали, чужденците се върнаха с воловете и когато всичко бе готово, моряците впрегнаха два в талигата, а останалите — на кораба.

— Хубаво щеше да е — рече Споф, — ако имахме още шест. Както вървят нещата, може да се наложи и ние да се включим в тегленето. Все пак трябва да сме благодарни, че имаме и това, защото няма по-тежка задача от тази да преминеш с кораб големия преход по суша без помощта на волове.

След като започнаха да теглят, част от мъжете преминаха напред, за да чистят пътя и да махат падналите клони. След тях се движеше талигата. Водеха внимателно воловете, за да не счупят нещо; а когато колелетата запушиха, смазаха осите им със свинска мас и смола. После идваше ред на кораба. Във въжетата редом с воловете имаше впрегнати и доста мъже. Там, където пътеката се спускаше надолу или пък бе обрасла с мъх или трева, животните се справяха сами, но когато тя се изкачваше, хората също се напрягаха с всичка сила; налагаше се дори да слагат колела под шейната при по-неравен терен. Воловарите през цялото време говореха на животните, понякога им пееха и те не жалеха силите си; но щом някой от хората на Орм им проговореше, използувайки думите, с които вкъщи се обръщаха към воловете, те не реагираха — не разбираха какво им се казва. Това изненада моряците, явно животните бяха по-умни, отколкото предполагаха, по всичко личеше, че имат общи черти с човека — и те като него не можеха да разбират чужди езици.

Мъжете се изтощиха както от жегата, така и от усиления труд и непрекъснатата смяна на колела, но смело продължаваха напред. Въодушевяваше ги талигата отпред, пълна с хубава бира, затова полагаха всички усилия да не изостават. Още щом построиха лагера за нощуване, се развикаха шумно за бира, но Споф им отговори, че работата през този първи ден е била лека и медовината на Фасте им стига за награда. Недоволни, те си пийнаха от нея и бързо заспаха. Но наистина, както ги бе предупредил Споф, работата през следващия ден се оказа още по-напрегната. Преди да е отминал следобедът, много от мъжете се огънаха; но Орм и Токе ги окуражаваха, дори понякога също се включваха в тегленето, за да им вдъхват сили с примера си. Същата вечер Споф най-после обяви, че е дошло време да отворят специалната бира. Разпечатаха една от бъчвите и наляха на всеки по солидна доза. Макар вече да я бяха опитали във Ви в Готланд, мъжете единодушно твърдяха, че до този момент не са успели докрай да оценят достойнствата й и че заради нея си е струвало да се трудят така. Орм нареди да предложат същото количество и на воловарите. Те с удоволствие приеха и моментално се напиха; започнаха да пеят на висок глас — бяха свикнали само със своята лека медовина.

На третия ден стигнаха до едно много тясно и дълго езеро и задачата им се облекчи. Талигата и воловете продължиха по сушата, а кораба спуснаха във водата, както си беше с шейните. Гонени от лек бриз, те заплаваха надолу по езерото, докато стигнаха до отсрещния бряг. На един хълм недалеч от мястото, което избраха за лагеруване, бе разположено някакво село. В подножието му имаше тучни пасбища. Видяха, че прибират добитъка от паша, макар да беше още съвсем светло. Селото, което изглеждаше доста голямо, беше укрепено по странен начин — обградено бе с високи валове от пръст и камъни, но на места те се редуваха с ограда от грубо обработени трупи, която лесно можеше да се прехвърли.

Мъжете бяха в добро настроение — отдавна не помнеха толкова лек ден — и апетитът им за прясно месо се възбуди при вида на животните. Нито Орм, нито Олоф имаха желание да плащат за храна в сребро, смятаха това за съвсем ненужен разход след всичко, което трябваше да изтърпят дотук. Но много от мъжете не можеха да се въздържат; решиха, че независимо от всичко ще си доставят вечерята сами. Писарят на Фасте каза, че хората, които живеят по тези места, са от дивото племе дреговичи; те още не са платили данъците си, затова моряците могат да се държат с тях както си искат. Споф си спомни, че когато минавал оттук преди седем години, селото тъкмо се строяло; но тогава не видели никакъв добитък и не обезпокоили жителите му. Орм предупреди екипажа да не убива безпричинно хора от селото и да не взима повече добитък, отколкото е необходимо, за да задоволи нуждите си. Моряците обещаха и потеглиха. Синовете на Соне бяха най-нетърпеливи — откакто напуснаха река Ула, не бяха имали възможност да ловуват поради прекалено много друга работа.

Скоро след това в лагера пристигнаха и мъжете, които пътуваха по суша с талигата. Воловарите изпопадаха на земята от смях, като разбраха от писаря, че една група с тръгнала към селото, за да вземе оттам, животни. Орм и останалите се зачудиха какво толкова смешно има в това, а писарят, безуспешно се опитваше да измъкне от тях причината за веселието им. Те отвърнаха само, че съвсем скоро всичко ще им стане ясно, и отново се запревиваха от смях.

Изведнъж откъм селото се разнесоха писъци и викове и цялата група от похитители на добитък се появи на хълма — тичаха надолу със страшна скорост, колкото ги държат краката. Размахваха ръце над главите си и крещяха с все сила, макар че наоколо им не се виждаше нищо друго. Двама или трима дори се проснаха на земята и останаха там, търкаляйки се във всички посоки. Останалите дотичаха до езерото и се бухнаха във водата.

Всички от лагера се бяха втренчили в тях изумени.

— Да не би дяволи или пък духове да ги преследват? — запита Орм.

— Мисля, че са пчели — отвърна Токе.

Явно той беше прав и сега всички избухнаха в смях по примера на воловарите, които още от самото начало знаеха как стоят нещата.

Бегълците трябваше да постоят доста време, потопени в езерото, подавайки само носовете си над повърхността, докато най-накрая пчелите се отегчиха от това занимание и се оттеглиха. Мъжете се дотътриха бавно в лагера, омърлушени и с подути лица, и седяха начумерени и мълчаливи — смятаха, че не им прави чест така безславно да бягат от някакви пчели. Но най-лошото бе, че трима от тях лежаха мъртви там, където бяха паднали на хълма: двама от хората на Олоф Пъстрата птица и един от синовете на Соне. Всички скърбяха за тях — добри другари бяха. Вечерта Орм нареди да отпуснат пак от хубавата бира, за да почетат паметта им и да поободрят духа на останалите ужилени.

Сега воловарите започнаха да разказват за дреговичите, а писарят превеждаше.

Това племе, обясниха те, било по-хитро от другите и открило начин да живее мирно в селото си. Имали множество рояци от пчели. Те живеели в дънерите на дьрветата, образуващи част от защитните им укрепления. Щом някой непознат минел покрай тези дървета или се опитал да се изкатери по тях, пчелите го жилели жестоко. Мъжете са имали късмет, добавиха те, че: са се опитали да нападнат селото през деня, защото нощем щели да пострадат много повече. Пчелите пазели селото само денем, защото спели през нощта; затова умните дреговичи се снабдили и с мечки, които били уловени още като малки, а после дресирани и гледани добре. Ако нощем се появявали крадци, те пускали мечките да ги премажат и изпотъпчат, а после животните се връщали при господарите си и получавали за награда пити мед. Затова никой не смеел да влезе в селата на дреговичите, дори важните служители, които събирали данъка на Великия принц.

Останаха и на следващия ден, за да погребат мъртвите. Някои искаха да си отмъстят и да хвърлят в селото запалени главни, но Орм им забрани категорично — никой не бе вдигнал ръка срещу тези, които загинаха, сами си бяха виновни. Най-тежко пострадалите от ужилване бяха в окаяно състояние — не можеха изобщо да се движат. Но воловарите отидоха до селото и застанали на известно разстояние, извикаха нещо на неговите обитатели. След малко се върнаха в лагера. Водеха със себе си три стари жени. Те огледаха пострадалите и сложиха върху подутините им някакъв мехлем, състоящ се от змийска мас, майчино мляко и мед, всичко, това примесено с лечебни билки. Скоро мъжете се почувствуваха по-добре. Орм даде на жените бира и сребро. Те пиха жадно, не оставиха и капка в чашите и му благодариха най-смирено за среброто. Писарят поговори с тях; те го изгледаха с любопитство, поклониха се и си тръгнаха обратно.

После от селото дойдоха неколцина мъже; водеха три свине и два млади вола. Писарят излезе да ги поздрави, но те го избутаха и се отправиха към Орм и Олоф. Започнаха да говорят възбудено. Писарят стоеше и ги слушаше, после изведнъж нададе вик и се скри в гората. Никой друг освен воловарите не ги разбираше, но те пък знаеха по няколко скандинавски думи. С жестове успяха да обяснят на Орм, че селяните искат да му подарят, животните при положение, че им предаде писаря; щели да го оставят на мечките, защото ненавиждали всичко, което е свързано с Великия принц. Орм не можеше да удовлетвори молбата им, но ги почерпи с бира и купи животните със сребро, така че се разделиха като приятели. По-късно същия следобед в лагера дойдоха още няколко старици с големи пити сирене, които размениха за солидно количество бира. Мъжете, вече започнали да пекат месото, бяха много доволни — смятаха, че всичко е минало по-добре, отколкото са очаквали. Единствено съжаляваха, че посетителките им не са в по-друга възраст, но дреговичите не пускаха младите девойки извън селото.

Някъде вечерта писарят излезе от скривалището си и се промъкна обратно в лагера, примамен от уханието на печеното. Замоли Орм веднага да се махат от тия диви племена — Великият принц щял да бъде уведомен за тяхното държане.

Продължиха пътя си и стигнаха до някакво езеро, много по-голямо от това, което бяха напуснали; после, на седмия ден от прехода им по суша, наближиха една река, която Споф нарече Реката на бобрите, а воловарите — Березина. Луда радост настъпи сред моряците, когато я съзряха. Тук те изпиха последните остатъци от бирата за теглене — най-тежката част от пътуването вече беше зад гърба им.

— Но няма да имаме никаква бира за обратния път — предупреди ги Орм.

— Вярно — рече Споф, — но тя би ни била нужна само в началото. Хората са като конете — веднъж като им обърнеш главите в посоката, която води към дома, вървят, без да ги пришпорват.

Платиха на воловарите дори повече, отколкото им бяха поискали. Такъв си беше Орм — свидлив към търговците, защото според него в болшинството си те бяха по-лоши и от крадци. Но не се пазареше с хората, които му служеха добре. Освен това сега се чувствуваше много по-близо до българското злато. Воловарите му благодариха за щедростта и преди да си тръгнат, заведоха Споф и Токе в едно село. Там ги свързаха с някакви хора, готови да им дадат под наем волове за обратния път. Орм нареди на хората си да изкопаят скривалище, в което заровиха колелата и шейната, докато отново им дотрябват. Бяха изхабили три шейни по време на дългия преход. Талигата той взе със себе си — смяташе, че може да му потрябва, когато стигнат при бентовете.

Отплаваха надолу по реката; минаваха покрай рибарски колиби и боброви леговища, радостни, че сега пътят им е лек. Водите изглеждаха блестящо черни между потъналите в зеленина широколистни дървета. Моряците смятаха, че рибата в тази река има много по-приятен вкус от онази, която ловяха в Двина. Нямаше нужда от много гребци, повечето от тях си почиваха — спокойни и доволни си разказваха разни истории и се чудеха дали цялото им пътешествие няма да се размине без бой.

Реката ставаше все по-широка; накрая водите й се вливаха в Днепър. Орм и Токе твърдяха, че и най-големите реки в Андалусия не могат да се сравняват с него, а Олоф Пъстрата птица смяташе, че Дунав е най-голямата река в света. Споф пък твърдеше същото за Волга и им разказа много истории за пътешествията си по нея.

Срещнаха четири кораба, които се бореха с насрещното течение. На тях плаваха търговци от Бирка, които се връщаха от Крим, и размениха с тях няколко думи. Бяха много уморени и казаха, че в търговията им провървяло, но обратният път ги измъчил. Наложило се да се бият при бентовете и загубили много хора. Печенегите настъпили от запад и повели война с всички, които срещнали по пътя си. Сега се опитвали да спрат цялото движение по реката. Предупредиха ги, че е неразумно да се пътува на юг от Киев, преди печенегите да напуснат реката и да се завърнат в източните пасбища. Тази новина обезпокои Орм; след като се разделиха с търговците, той потъна в дълбок размисъл.

[1] Балагард, т. е. южният бряг на Финландия, — Б. а. ↑

[2] В скандинавската митология Локе е духът на злото и нещастието; той става причина за смъртта на Балдур — бога на светлината, мира и мъдростта, син на Один и Фриг. — Б. пр. ↑

[3] Каспийско море. — Б. пр. ↑

Седма глава: КАКВО СЕ СЛУЧИ ПРИ БЕНТОВЕТЕ

Същата вечер слязоха да пренощуват на брега. Спряха близо до едно село, където успяха да си купят овце и медовина. След като се нахраниха, Орм, Токе и Олоф обсъдиха току-що чутите новини. Трябваше да решат как да действуват сега, когато са толкова близо до целта. Събраха се на празния кораб, за да не ги безпокоят или подслушват. Те седяха в нощната тишина, а по повърхността на реката прелитаха водни кончета и вълните кротко се плискаха около кораба.

Според Орм предстоеше да вземат много важни решения.

— Положението сега е такова — обясни той, — че трябва внимателно да планираме всичко, ако искаме да постигнем успех. Никой друг не знае за съкровището освен нас тримата и двете момчета, но те умеят да си държат езика зад зъбите. На другите съм казал само, че отиваме в Киев, за да приберем едно наследство; дори пред Споф не съм разкрил истинските ни планове. Скоро обаче трябва да им обясним, че ще плаваме по-нататък до бентовете и че наследството е скрито там. Но тогава сигурно целият Киев ще научи за това тутакси след като пристигнем в града — моряци, които слизат да пият в едно голямо пристанище, не могат да запазят такава тайна по-дълго от времето, за което ще изпият три чаши бира, дори ако са убедени, че това ще им струва главите. А стигне ли целта на нашето пътешествие до ушите на Великия принц и хората му, ще си навлечем големи неприятности — тогава мнозина ще поискат да поделят с нас среброто и златото, а може дори да ни убият, за да вземат всичко за себе си. Освен това трябва да мислим и за тия печенеги, които сигурно ще ни дебнат край бентовете.

Олоф и Токе се съгласиха, че има много неща, за които да си блъскат главите. Токе се чудеше какво ли може да е разстоянието от Киев до бентовете и дали ще успеят да се снабдят с храна, след като напуснат града.

— Мисля, че дотам има девет дни непрекъснато гребане — отговори Олоф, — макар че Споф, ще ви отговори по-точно от мен. Когато преди години пътувах по онези места, купувахме храна от говедарите и овчарите по бреговете, а взехме също и доста припаси от едно богато село на племето севери. Но сега, когато мирът по реката е нарушен, нещата сигурно стоят другояче.

— Глупаво ще бъде, ако не уведомим мъжете за намеренията си, преди да пристигнем в Киев — рече Токе. — В този град има много примамливи неща и навярно мнозина ще откажат да продължат под предлог, че сме ги заблудили.

— Има и по-страшна вероятност — Великият принц моментално да вземе на служба при себе си повечето от нас, ако не и всички ни — добави Олоф. — Служил съм на принц Владимир и зная как стоят нещата в Киев. Той винаги плаща добре, а ако сега наистина има грижи, ще предложи още по-голямо възнаграждение. Много държи да има в охраната си скандинавци — смята ни за изключително смели и лоялни, както си е всъщност, обича ни още от времето, когато беше млад и шведите му помогнаха да се изкачи на престола. Той самият има шведска кръв. Владее най-разнообразни начини да примамва северняците и да ги задържа в Киев дори когато златото не може да ги привлече.

Орм кимна. Седеше замислен и се взираше надолу в реката.

— Има много причини, поради които не е препоръчително да посещаваме принц Владимир — продума той, — макар че славата му е толкова голяма, а мъдростта му — взеизвестна. Наистина би било жалко да минем през града, без да го видим. Казват, че сега на стари години го почитали като светец, въпреки че му е коствало много време да стигне до това положение. Сигурно е толкова велик, че може да се мери дори с крал Харалд. Но първо най-важните неща! Дошли сме тук със специална задача — да приберем златото; после, след като го открием, целта ни ще бъде друга — да го занесем по най-бързия и безопасен начин в родината. Смятам, че всички сме на едно мнение — най-разумно е да продължим направо към бентовете.

— Така е — отвърна Токе, — но все пак мисля, че няма ла е зле да се посъветваме й със Споф по този въпрос. Той познава пътя най-добре, а може би също и печенегите.

Останалите кимнаха и Орм повика Споф от брега. Когато той се изкачи на борда, му разказа за златото.

— Не ти споменах нищо за това, когато те наех — завърши той, — защото още не бях сигурен в теб. Но сега зная, че си добър и честен човек.

— Пътуването ще се окаже по-дълго, отколкото съм си представял в началото — рече Споф, — И по-опасно. Възнаграждението, което поисках, ти се стори голямо, но трябва да ти кажа, че претенциите ми щяха да са още по-високи, ако знаех от самото начало, че отиваме чак до бентовете.

— Не се безпокой за това — отговори Орм. — За тази част от пътешествието можеш сам да назовеш сумата. Обещавам ти също Токе, Сина на Сивата чайка, и Олоф Стюрсон ще бъдат свидетели, че и ти ще получиш своя дял от съкровището, стига да го открием и да успеем да го занесем у дома. Ще ти изплатим целия дял, който се полага на един кормчия.

— Тогава съм съгласен да дойда — каза Споф. — Ние, готландците, се чувствуваме най-щастливи, когато сме сигурни, че услугите ни ще се заплатят добре.

След като поразмисли, Споф също реши, че е най-разумно да продължат направо към бентовете.

— Няма да е трудно да се снабдим с храна — увери ги той. — Надолу по реката тя е евтина и се намира лесно. Чувал съм от мои познати, че са получили пет добре угоени свине само срещу една голяма брадва и торба овес в добавка. Сега пред нас ще се заредят богати села — и преди, и отвъд Киев. Ще можем да вземем достатъчно храна не само за отиване, но и за връщане. Най-добре е да платиш за нея, както правеше досега, стига само да ти стигне среброто. Неразумно е да си набавяме необходимото, като използуваме сила, особено когато сме тръгнали надалеч и смятаме да се върнем по същия път.

Орм отговори, че в пояса му още подрънкват няколко сребърни монети, макар че повечето вече е похарчил.

— Най-големият ни проблем ще бъдат печенегите — продължи Споф. — Може би ще се наложи да откупим правото си да минем по реката. Но възможно е също да не ни пропуснат дори срещу заплащане. Хубаво ще е да знам откъм кой бряг и между кои бентове точно се намира съкровището.

— Край източния бряг е — отвърна Орм, — между втория и третия бент, ако ги броим от южна посока. Но самото скривалище ще запазя в тайна, докато стигнем там.

— Значи е доста далеч от мястото, където ще трябва да теглим кораба по суша — отбеляза Споф. — Най-добре е да отидем там нощем. Щеше да е чудесно, ако бяхме довели някой, който разбира езика на печенегите, в случай че те не желаят да водят мирни преговори с нас. Но сега вече нищо не можем да направим.

— Ще се справим с тази трудност — обади се Токе, — като вземем писаря на Фасте с нас. Може да си свърши работата в Киев на връщане. Никой не би се оплакал, че е закъснял, защото никой не знае кога е тръгнал. Ако се наложи да водим разговори с печенегите, не е възможно сред тях да няма някой, който да разбира неговия език, дори той да не знае техния.

С тона съветът приключи. На следващата сутрин, преди да продължат, Орм говори пред екипажа. Каза им, че отиват отвъд Киев до мястото, където е скрито наследството на брат му.

— Може да се случи да водим бой — добави той — н ако достойно защитите войнската си чест и успеем да се доберем до съкровището, освен възнаграждението, което ви обещах в началото, ще получите и дял от него.

Всички приеха съобщението без възражения освен синовете на Соне, които започнаха да мърморят помежду си, че сигурно двама от тях ще загинат там и ако трябва да се бият до смърт, то имат нужда от бира, а не от сладкото питие, дето тази земя единствено може да им предложи.

На няколко пъти по време на пътуването надолу по реката те слизаха на брега, за да посетят богатите села на поляните. Орм купи от тях храна и пиене, така че бя’ха не по-зле заредени, отколкото в началото на пътаществието. После късно една вечер минаха покрай Киев, но едва успяха да различат очертанията му в мъглата.

Писарят на Фасте се обезпокои, когато разбра, че нямат намерение да го свалят на брега.

— Както знаете, нося важно съобщение на Великия принц — рече той.

— Решихме да ни придружиш до бентовете — отвърна Орм. — Знаеш езици и можеш да разговаряш с всякакви хора, сигурно ще ни бъдеш полезен там. Ще те свалим на брега на връщане.

Писарят се притесни много, но след като накара Орм да се закълне пред Светата троица и свети Кирил, че няма да го кара да гребе и няма да го продаде на печенегите, той се успокои и заяви, че принцът ще трябва да почака.

Скоро селата по брега се разредиха н накрая съвсем изчезнаха. На тяхно място се ширнаха безкрайни поляни — това бяха владенията на печенегите. От кораба понякога се виждаха стада овце или коне, които ездачи с кожени калпаци и дълги копия в ръце водеха на водопой. Споф отбеляза, че е добре, щом срещат тези стада единствено на левия бряг. Това означава, че има прилив, който не позволява на печенегите да ги прекарат отсреща, защото, ако се опитат да сторят това, биха загубили много животни. Така, макар да не преставаха да са нащрек нощем, за тях беше безопасно да изтеглят кораба на десния бряг.

Станаха още по-внимателни и гребяха само през нощта, когато до бентовете останаха три дни път. През деня криеха кораба в тръстиките край някоя рекичка от дясната страна. Последния ден пуснаха котва толкова близо до мястото, че гласовете им можеха да се чуят там. Щом се стъмни, приближиха към левия бряг, където от рекичката тръгваха коловози, образувани в началото на прехода по суша.

Споразумяха се на борда да останат двадесет души, хвърлиха ези-тура, за да определят кои ще бъдат те. Токе се оказа сред тях. Те щяха да изкарат кораба в средата на реката и да чакат закотвени там през нощта, докато ги повикат от брега. Токе беше недоволен, че ще седи без работа на кораба, но трябваше да се подчини, щом съдбата бе против него. На Орм му се щеше да остави и Чернокос там, но не успя да го склони.

След това Орм и Олоф Пъстрата птица тръгнаха заедно с останалата част от групата по коловозите, а Споф им служеше за водач. Всички бяха въоръжени с мечове и лъкове. Споф бе минавал оттук няколко пъти преди това. Обясни им, че мястото, което търсят, се намира отвъд седмия бент, ако ги броят от север. Това означавало три часа бързо ходене; така че ако се сметне и времето, което ще е необходимо, за да открият н измъкнат съкровището, ще им бъде много трудно да се върнат преди разсъмване. Бяха взели талигата, която използуваха при големия преход, за да натоварят на нея съкровището, а също и писаря, макар той да не беше много доволен, че трябва да ги придружава. Когато тръгнаха, беше тъмно като в рог, но знаеха, че луната скоро ще изгрее. Това щеше още повече да ги изложи на опасност, но все пак Орм беше доволен, защото се безпокоеше, че иначе няма да успее да открие мястото, където е скрито съкровището.

Още щом изгря, луната им създаде неприятности — първото нещо, върху което паднаха лъчите й, беше някакъв конник с островърха шапка и дълга наметка, който стоеше неподвижен на един хълм пред тях. Щом го видяха, те моментално се заковаха на място, без да издадат звук. В падината, където се намираха, беше още тъмно, но им се струваше, че той се взира в тяхната посока, сякаш доловил шума на талигата или пък стъпките им.

Един от синовете на Соне докосна Орм по рамото с лъка си.

— Доста е далеч — прошепна той, — пък и на лунна светлина се стреля трудно, тя често мами; все пак мисля, че само да поискаш, можем да се прицелим така, че да си остане там, където е.

Орм се поколеба за момент; после прошепна, че той няма да започне пръв враждебни действия.

Ездачът на хълма изсвири, имитирайки калугерица, и до него изникна още един конник. Първият протегна ръка и каза нещо. Двамата постояха известно време неподвижни, после изведнъж обърнаха конете, подкараха ги и изчезнаха.

— Тия май бяха печенеги — продума Орм. — Сега ни очакват неприятности — сигурно са ни видели.

— Вече стигнахме до петия бент — рече Олоф. — Жалко ще бъде да се върнем, след като сме дошли чак дотук.

— Не е много приятно да се биеш с конници — добави Орм, — особено ако са доста повече на брой.

— Може би ще изчакат, за да ни нападнат по светло — обади се Споф. — Надали лунната светлина им допада повече, отколкото на нас.

— Да продължаваме — каза Орм.

Закрачиха колкото могат по-бързо. Когато стигнаха до седмия бент, Орм се огледа.

— Сега тези, които имат най-остро зрение, трябва да ми помогнат, — промълви той. — Някъде тук във водата би трябвало да има скала с три розови храста отгоре, макар че в този сезон те няма да цъфтят.

— Има една скала с храсти — рече Чернокос, — но не мога да видя дали са рози.

Припълзяха до самия край на брега и различиха още три скали; всички те изглеждаха голи. После Орм намери пукнатината, образувана в неравното скалисто дъно, където водата сякаш вреше и се пенеше така, както бе описал Аре.

— Ако близо до брега успеем да открием и костната могила на печенегите — каза той, — сигурно не сме далеч от мястото, което търсим.

Не им отне дълго време да го намерят. Споф почти веднага посочи едно възвишение недалеч от брега.

— Там е погребан някакъв техен вожд — обясни той. — Спомням си, че веднъж ми разказаха за това. Имат обичай, ако се води бой при бентовете, да набучват на колове главите на враговете си около могилата.

— Тогава да побързаме — рече Орм, — да не сложат и нашите там. Той тръгна по ръба на пукнатината, докато накрая стигна до мястото, което се намираше точно между скалата с розите и костната могила.

— Тук трябва да е. Сега ще разберем дали не сме предприели напразно това дълго пътешествие.

Всички бяха много възбудени. Премериха с копие дълбочината на водата под пукнатината.

— Трябват ни високи мъже, за да хванат тези рибки — продума Орм. — В краката си чувствувам купчина камъни и точно така трябва да бъде.

Сред придружителите на Олоф братята Дългия Стаф и Скуле, родом от Халанд, бяха най-високите в групата. Те изявиха желание да влязат във водата и да се опитат да разберат дали там има нещо. Когато стъпиха на дъното, водата стигаше до врата им. Орм ги накара да потопят главите си и да подават един тю един големите камъни, натрупани пред скалата. Разплисквайки доста вода, те започнаха да ги вадят. Това отне дълго време. Работата беше уморителна и трябваше да почиват, за да възстановят дишането си, после продължаваха пак. Изведнъж Скуле се обади, че е напипал нещо, което не е камък, но не може да го освободи.

— Внимателно — рече Орм, — първо изчистете всички камъни.

— И това тук не е камък — каза Дългия Стаф, като извади някакъв предмет от водата.

Беше торба и съдържанието й явно бе тежко, защото се наложи да я подхване здраво. Обърнат с лице към Орм, той бе успял да я повдигне на половината разстояние до скалата, когато тя се скъса по средата. Кожата, от която беше направена, бе изгнила, и във водата с плисък се изсипа река от сребърни монети. Щом видяха това, мъжете на брега нададоха страшен вик — от страх и от разочарование. Дългия Стаф се опита да спре потока с ръце, а другите се хвърлиха един през друг да повдигнат торбата и да спасят каквото могат. Въпреки усилията им голяма част от съдържанието и потъна във водата.

— Добре започваме — с горчивина отбеляза Орм. — Така ли се вади сребро? Какво ще остане за мен, ако продължаваме по този начин? Няма значение — добави той с по-спокоен глас, — сега поне знаем, че сме дошли където трябва и че никой не е бил тук преди нас. Но внимавай с останалото, холандецо. Трябва да има още четири торби.

Всички гледаха с яд и подигравка Дългия Стаф. Той започна да се цупи и се кълнеше, че няма да остане и минутка повече във водата. Не била негова вината, че торбата е прогнила; ако трябвало той да крие такова количество сребро, щял да си даде труд да го сложи в по-здрава опаковка. Подканяше други да заемат мястото му и да се опитат да свършат работата по-добре.

Но Орм и Олоф се съгласиха, че Дългия Стаф не е отговорен за това. Насърчиха го и го успокоиха, така че той продължи търсенето.

— А тук има нещо друго — рече Скуле и издърпа това, което беше хванал. — По-тежко е от камък.

Беше малко медно сандъче, силно позеленяло и невероятно тежко, многократно свързано с тънки червени въженца, запечатани с олово.

— О, да, сандъчетата — каза Орм. — Бях ги забравил. Трябва да има общо четири такива. Вътре има разни женски дрънкулки, но всичкото сребро е в торбата.

С останалите торби имаха повече късмет, успяха да ги качат на скалата, без да разсипят нещо от съдържанието им. С всяка новооткрита торба радостта им се увеличаваше, вече не мислеха за печенегите или за това, че времето тече. Наложи се да търсят доста, докато намерят последните две сандъчета — бяха потънали в пясъчното речно дъно. Накрая намериха и тях и натовариха цялото съкровище на талигата.

По-голямата част от нощта беше преминала и още щом поеха обратно, старият им страх от печенегите се върна.

— Ще пристигнат веднага щом се разсъмне — рече Споф.

— Орм е роден под щастлива звезда — обади се Олоф Пъстрата птица, — аз също! Може да стане така, че да избегнем срещата с тези печенеги. Мина вече доста време, откакто двамата конници ни видяха, а не се появи жива душа. Според мен е така, защото сега печенегите ни чакат при последния бент, там, където свършва преходът по суша. Те не знаят, че възнамеряваме да изминем само половината път и след това да се върнем обратно. Ще тръгнат да ни преследват чак след като осъзнаят грешката си; ако всичко върви добре, ние ще сме пристигнали на кораба невредими.

Но пророчеството му се оказа погрешно, макар че думите му почти се сбъднаха. Малко след разсъмване, когато бяха вече съвсем близо до кораба, чуха зад себе си тропот от копита. Обърнаха се и видяха печенегите — те ги преследваха в галоп, сякаш бяха бурите на Один.

Орм накара хората си да спрат и да заемат позиция с опънати лъкове пред талигата. Мъжете бяха в чудесно настроение, готови да се бият за среброто си, ако ще и с всички печенеги на източните земи.

— Докато от нас останат поне четирима или петима живи, които да защитават талигата, никой няма да се докосне до нея — рекоха те твърдо.

Но печенегите бяха хитри, човек трудно се прицелваше в тях. Вместо да яздят право срещу викингите, те пришпорваха конете си в пълен галоп, минаваха край тях на такова разстояние, че стрелите им да стигнат целта си, и стреляха в движение, профучавайки като светкавица. После се прегрупираха и след кратка почивка отново повториха тази маневра в противоположна посока. Повечето от хората на Орм бяха добри ловци и си служеха безпогрешно с лъка, така че се представяха достойно и всеки път. когато някой противник се катурваше от коня, те надаваха оглушителни победоносни викове. Но понякога и стрелите на печенегите попадаха в целта; след време Орм и Олоф решиха, че ако продължава така, няма да успеят да удържат още дълго положението.

Между две атаки Орм извика при себе си Чернокос и Веселия Улф. И двамата бяха ожулени от стрели, но духът им беше бодър — всеки с гордост отбелязва, че е убил своя противник. За техен късмет на това място скалите се спускаха почти отвесно надолу към реката, така че бяха неуязвими откъм тази посока. Орм накара момчетата да се промъкнат пълзешком по скалите и да изтичат по брега до мястото, където ги чакаше корабът. Щом стигнат там, те трябваше да повикат Токе и да му кажат веднага да им дойде на помощ с всички моряци от кораба.

— От вас зависи как ще завърши това приключение — рече той. — Скоро стрелите ни ще свършат.

Горди, че им поверяват толкова важна задача, момчетата се подчиниха и се спуснаха бързо по скалите. Скоро печенегите ги нападнаха отново; сега Олоф Пъстрата птица падна, пронизан от стрела в гърдите. Беше проникнала през ризницата и достигнала до тялото му.

— Това беше умен ход — рече той. — Оттук нататък ще трябва да се биете без мен.

И още докато говореше, коленете му се огънаха. Успя да се задържи прав, покатери се върху талигата и се просна там, подпрял глава на една от торбите със сребро. Сред тях и сандъчетата със съкровището вече се бяха изпружили и други ранени.

При следващата атака на печенегите хората на Орм изстреляха последните си стрели. В същия момент чуха зад себе си радостен вик.

— Пророчеството на стареца се сбъдна! — извикаха няколко гласа. — Фин Сонесон падна убит! Стрела го улучи в гърлото! Брат му Колбьорн загина само преди секунда. Вече четирима умряха — ние, останалите, ще се върнем живи!

Точно така и стана. Веднага след като те замлъкнаха, откъм кораба се разнесоха бойни викове. Това означаваше, че хората на Токе са слезли на брега. Щом ги видяха, печенегите сякаш загубиха желание за бой. Притичвайки да търсят паднали стрели, бойците на Орм чуха как тропотът от копита заглъхва, вместо да се засилва, и след малко съвсем се загуби в далечината. Орм заповяда да не убиват никого от ранените, които лежаха на земята.

— Нека си стоят тук — рече той, — докато близките им дойдат да ги приберат.

А техните ранени, които не можеха да ходят, вече лежаха в талигата. Седмина от другарите им останаха мъртви на земята. Моряците ги вдигнаха и ги отнесоха, за да могат при първа възможност да ги погребат с почести. Но междувременно побързаха да се качат на кораба, преди печенегите да са се върнали.

Писарят на Фасте беше изчезнал, но по-късно го намериха заспал под талигата, когато отидоха да я изтеглят. Побутнаха го с дръжката на едно копие, за да го разбудят, и дълго му се присмиваха. Той отвърна, че тази битка не го засяга, той е длъжностно лице, чието задължение е да събира данъци. Не искал да се пречка на никого, а освен това бил уморен от нощния поход. Мъжете смятаха, че притежава изключително спокоен дух, след като е бил в състояние да проспи цялата битка.

Малко след това се срещнаха с Токе; всички се зарадваха много. Токе се бе отървал съвсем лесно от противника — печенегите се бяха разбягали още щом хората му приближиха, и ги обсипаха със стрели и бойни викове. Те също се страхуваха, че може да са изразходвали всичките си боеприпаси.

След като се качиха на кораба, Орм се огледа и попита Токе:

— Къде са момчетата?

— Момчетата? — отвърна Токе. — Нали бяха с теб?

— Изпратих ги по брега, за да те извикат на помощ — каза Орм с променен глас.

— Какво може да им се е случило? — зачуди се Токе и си почеса брадата, — Чух конски тропот и бойни викове. Видях, че печенегите препускат към вас. Веднага загребахме към брега, за да ти дойдем на помощ. Но никакви момчета не съм срещал.

Един от хората на Токе се обади, че точно преди корабът да стигне до брега; видял как трима печенеги се появяват иззад скалите и влачат нещо към конете си. Помислил, ч6 са трупове или пленници, но повече не се сетил за това, тъй като в този момент корабът докоснал брега и той започнал да мисли за предстоящата битка.

Орм стоеше безмълвен. Свали шлема си и го пусна .на земята; после седна върху един камък на брега и се загледа в реката. Седеше и не помръдваше, никой не посмя да му заговори.

Мъжете го гледаха втренчено и шепнеха нещо помежду си. Дори Токе не знаеше какво да му каже. Споф и писарят на Фасте пренесоха ранените на борда.

Накрая Орм се изправи. Отиде при Токе и откачи Синия език от колана си. Всички зяпнаха от ужас, като видяха какво прави.

— Отивам при печенегите — рече той. — Чакайте на кораба три дни. Ако Чернокос се върне, предай му моя меч. Ако нито единия от нас не дойде, занеси го вкъщи на Харалд.

Токе взе меча.

— Лошо — промълви той.

— Раздели съкровището справедливо — добави Орм, — така както аз бих го разделил. Малко щастие донесе то на нас, потомците на Тосте.

Осма глава: КАК ОРМ СРЕЩНА ЕДИН СТАР ПРИЯТЕЛ

Орм взе със себе си писаря на Фасте и отиде да търси сред падналите на бойното поле печенеги. Откриха един, който не беше умрял — млад мъж, пронизан от стрели в хълбока и в коляното. Изглеждаше доста бодър, седеше и дъвчеше парче сушено месо, а в свободната си ръка държеше продълговата дървена манерка. Край него пасеше конят му.

Мъжът разбираше малко от това, което му говореше писарят, и се зарадва, щом разбра, че не са дошли за главата му. Орм накара писаря да му предаде, че искат да му помогнат да се качи на коня и да го придружат до селото. След като съобщението бе повторено няколко пъти, печенегът кимна и посочи коляното си. Стрелата го беше пронизала точно под капачката и върхът й стърчеше от вътрешната страна на крака. С жестове обясни, че се опитвал да я извади, но не успял. Орм разряза крачола на кожените му панталони и раздвижи стрелата, заби я още по-дълбоко, докато целият метален връх се показа — така можеше да го отреже, а дръжката да издърпа от другата страна. В това време мъжът чупеше пръсти и бавно подсвиркваше. След като операцията приключи, той допря манерката до устните си и я пресуши. Другата стрела бе успял да извади сам.

Орм изкара от колана си шепа сребро и му го подаде. Той го грабна жадно и лицето му светна.

Около тях имаше доста коне, които чакаха търпеливо край талигата на загиналите си господари. Щом Орм и писарят приближиха, те се отдръпнаха, но печенегът им подсвирна по особен начин и конете веднага отидоха при него; дори му позволиха да им постави оглавници.

Помогнаха на ранения да се качи на коня си. Той подгъна пострадалия си крак върху седлото, изглежда, болката не го безпокоеше. Писарят отказваше да тръгне с тях, но Орм рязко му нареди да прави каквото му казват

— Ако не се подчиниш, ще ти извия врата — рече той. Не ти, а аз отивам да им стана пленник.

Писарят промърмори, че такова нещо не подхожда на един държавен служител, чието задължение е да събира данъци; все пак изпълни заповедта и повече не се отвори дума за това.

Подкараха конете през пасбищата — това бяха владенията на печенегите. По-късно Орм отбеляза, че трудно би могло да се намери по-ужасна земя от тази — в нея не се виждаха ни дървета, ни вода, нито пък животни или хора — единствено трева и над нея празно пространство; само от време на време някой охранен плъх се шмугваше между туфите. Печенегът на два пъти задържаше коня си, посочваше към земята и казваше нещо на писаря, а той слизаше и береше посочените му широколистни растения. Раненият ги обви около болното коляно и ги привърза здраво с тетива. Това сякаш успокои болката и му позволи да продължи пътя, без съвсем да се изтощи.

Когато слънцето се издигна в зенита си, те стигнаха лагера на печенегите. Беше разположен в една падина от двете страни на някаква рекичка, там имаше стотици шатри, подредени по протежението на брега. С приближаването им се разнесоха кучешки лай и детски викове, за секунди лагерът се изпълни с коне и хора. Печенегът яздеше отпред, горд със своите пленници. След като му помогнаха да слезе от коня, той показа на всички среброто, което бе получил, и посочи с пръст към Орм.

Орм накара писаря да преведе, че желае да говори с вожда им. Отначало сякаш никой не го разбра, но накрая се появи едно малко, кривокрако човече, което им отговори на същия език.

— Кажи му — рече Орм, — че двамата ми синове, които са съвсем млади, са били пленени от тях снощи в сражението при бентовете. Аз съм известен водач и съм дошъл да ги откупя. Не нося оръжие, за да покажа добрата са воля и мирните си намерения.

Кривокракият замислено подръпваше краищата на дългите кичури брада, растяща по страните му, и размени няколко думи с ранения, който ги доведе. В ушите на Орм техният език звучеше по-скоро като бухалско клопане, отколкото като човешка реч, но те явно се разбираха чудесно помежду си. Мнозина от тези, които се бяха събрали да ги гледат, се обърнаха към Орм с широка усмивка, извадиха ножове и ги прокараха пред гърлото си, По-късно Орм сподели, че това бил най-мъчителният миг в живота му. Помислил, че с този жест искат да му покажат как вече са прерязали гърлата на пленниците, макар все пак да се надявал, че просто му обясняват как ще постъпят с него. Това съвсем не го плашело, стига по този начин да можел да освободи Чернокос. Той се обърна към писаря.

— Попитай го дали момчетата са живи.

Кривокракият кимна и изкрещя нещо към околните; трима от тях пристъпиха напред. Очевидно пленниците бяха тяхно притежание.

Орм се обади:

— Кажи им, че искам да откупя момчетата срещу много сребро. Те са мои синове.

Тримата започнаха да бърборят, но кривокракият заяви, че ще е най-добре. ако Орм и писарят отидат при вождовете заедно с него. Стигнаха до три шатри, които бяха по-големи от останалите; влязоха след дребния мъж и средната.

Върху една овча кожа по турски на земята седяха трима старци с бръснати глави, облечени в кожи, и ядяха някаква гадост от голяма глинена купа. Още щом влязоха, кривокракият се спря и направи знак на Орм и на писаря да мълчат. Тримата старци се хранеха лакомо, духаха пълните лъжици и мляскаха доволно с уста. След като изпразниха съда, те облизаха лъжиците си и ги пъхнаха в дупки, нарочно направени в дрехата за тази цел. Тогава най-после благоволиха да забележат посетителите.

Единият кимна по посока на кривокракия и той се поклони до земята. Започна да говори, а вождовете слушаха с безизразни лица, като от време на време се оригваха шумно.

Този, който седеше в средата, беше по-дребен от останалите и имаше огромни уши. Той наклони глава на една страна и се взря втренчено в Орм. Накрая кривокракият свърши и настъпи тишина. После дребният вожд изкрещя нещо, а другият се поклони почтително и излезе заедно с писаря.

След като те напуснаха шатрата, вождът заговори бавно:

— Добре дошъл тук, Орм Тостесон, макар че предпочитам да запазим познанството си в тайна. Отдавна не сме се виждали. Жива ли е Юлва, дъщерята на крал Харалд, която играеше на коленете ми като дете?

Дъхът на Орм спря. Беше познал дребния мъж веднага след като започна да говори. Това беше Фелимид, ирландският шут на крал Харалд.

— Жива е — отвърна Орм — и не те е забравила. Нейният син е ваш пленник сега. Това се казва неочаквана среща. Тя може да донесе късмет и на двама ни. Наистина ли си вожд на тия печенеги?

Фелимид кимна.

— Човек не трябва да е много придирчив, когато остарее — отговори той. — Всъщност не мога да се оплача.

Той поговори с другите вождове, обърна се и извика нещо към задната част на шатрата. Влезе една жена, която носеше огромна чаша. Всички поред пиха от нея и тя се изпразни. Жената я запълни отново и те пак я пресушиха. Другите двама вождове се изправиха на крака и залитайки, с несигурна стъпка напуснаха шатрата.

— Сега ще заспят — каза Фелимид на Орм, щом останаха сами. — Хората от това племе лесно се напиват и след това прекарват половината ден в сън. Имат чисти души. Вече ще можем да поговорим спокойно. Пътувал си и сигурно си гладен?

— Така е — рече Орм. — След като те познах, безпокойството ми се поуталожи. Сега си мечтая за три неща — да видя сина си, да ям и да пия.

— Ще се срещнеш с него веднага щом се разберем за откупа — отвърна Фелимид. — Боя се, че ще ти струва доста сребро. Ако не издам такава заповед, цялото племе ще се разгневи. Но първо бъди мой гост.

Той даде някакви нареждания и влязоха шест жени. Те започнаха да подреждат храна върху една рогозка, която постелиха на пода.

— Това са съпругите ми — обясни Фелимид. — Може да ти се сторят много за стар човек като мен, но такъв е обичаят тук. А и трябва да се забавлявам по някакъв начин сега, след като Фердиад умря и не мога вече да упражнявам своето изкуство.

— Много ми е мъчно за брат ти — каза Орм. — Как умря? И как се озовахте тук?

— Хапни си и ще ти разказвам; аз вече се нахраних. Уви, не правим бира, но това тук е питие, което приготвяме от кобилешко мляко. Опитай, не е чак толкова лошо.

Питието беше бистро, със сладникаво-кисел вкус. Орм смяташе, че ще му е трудно да намери добра дума за него, но скоро забеляза, че е доста силно.

Фелимид го накара да изяде всичката храна, която бяха поставили пред него, дори извика на жените да донесат още. Междувременно му разказа какво се беше случило с него и с брат му, след като напуснаха Грьонинг.

— Скитахме надлъж и нашир — започна той, — както ти бяхме казали на раздяла, че ще сторим. Накрая отидохме при Великия принц на Киев. Прекарахме в двореца му две години, забавлявахме хората с изкуството си и се прославихме много. Но по едно време забелязахме, че започваме да пълнеем. Уплашихме се и решихме да напуснем, макар че всички ни молеха да останем. Искахме, докато още бяхме в добра форма, да играем пред Великия император в Миклагард — нали това бе и първоначалното ни намерение. Но не успяхме да стигнем дотам, при бентовете ни плениха печенегите. Те сметнаха, че сме прекалено стари, за да им бъдем от полза, и искаха да ни убият и да набучат главите ни на кол според древния си обичай. Но ние им показахме какво можем, изпълнихме най-простите си номера, а те се тръшнаха по корем в кръг около нас и започнаха да ни боготворят. Не ни пуснаха да продължим. Веднага щом понаучихме техния език, ни направиха свои вождове — притежавахме голяма мъдрост и познания по черна магия. Скоро свикнахме с новия си живот — по-лесно е да си вожд, отколкото смешник. Освен това от известно време вече бяхме усетили, че старостта най-после започва да сковава крайниците ни. Прав е бил преди много години великият архиепископ Кормак Мак Куленан, като е казал: „Прехвърли ли петдесетте, един умен мъж никога не притъпява съзнанието си със силно питие, нито пък се люби необуздано в хладната пролетна вечер, нито танцува на ръцете си.“ Фелимид отпи от чашата и закима тъжно.

— Бил е абсолютно прав — продължи той, — а брат ми Фердиад забрави това предупреждение, когато една от жените му роди момчета — близнаци. Тогава пи прекалено много от това богато на мая мляко и танцува на ръце пред всички присъствуващи, както кралят на евреите пред Бога. И както танцуваше, изведнъж се просна на земята. Когато го вдигнахме, видяхме, че е умрял. Много скърбях за него и все още тъжа, макар че никой не може да отрече — това бе достойна смърт за един голям смешник. Оттогава си стоя, кротко и мирно при печенегите. Те са като деца и ме обожават; никога не оспорват волята ми освен тогава, когато тръгват да режат глави. Това е стар техен обичай, от който не желаят да се откажат. А сега ми разкажи какво се случи с теб и със семейството ти.

Орм му разказа всичко, което го интересуваше. Само когато стигна до съкровището при бентовете, реши, че е по-добре да спомене само за трите торби със сребро — не му се щеше да плаща повече от необходимото, когато определят откупа за Чернокос и Улф. Най-накрая описа битката с печенегите. След като завърши, Фелимид рече:

— Имаш късмет, че синът ти и храненикът ти са били пленени живи, това е така, защото са млади. Тези, които са ги хванали, са се надявали, че ще спечелят добре, като ги продадат на арабите или на византийците. Затова приготви се да платиш голям откуп. Добре, че имаш съкровището подръка.

— Ще платя колкото кажеш — рече Орм. — Съвсем естествено, че ще искат много пари за внука на крал Харалд.

— Сам аз не съм виждал момчето — каза Фелимид. — Не се занимавам с кражбите и изнасилванията на своите поданици, освен когато е абсолютно наложително. Те все залавят хора или богатства при тия бентове. Но време е да уредим този въпрос.

Излязоха от шатрата и Фелимид гръмко даде заповеди на разни хора. Събудиха другите двама вождове и те пристигнаха с натежали от сън клепачи. После, след като тримата се настаниха на един обрасъл с трева склон, при тях тичешком се стекоха всички жители на лагера и плътно ги заобиколиха. Собствениците доведоха двамата пленници. Бяха пребледнели, а по косата на Чернокос имаше кръв. Но лицата им светнаха, щом видяха Орм, и първото нещо, което Чернокос каза, беше:

— Къде е мечът ти?

— Дойдох невъоръжен, за да издействувам да ви пуснат — отвърна Орм. — Моя е вината, че ви плениха.

— Издебнаха ни в гръб иззад скалите — рече Чернокос тъжно — и не можахме да окажем никаква съпротива.

— Зашеметиха ни с удар — добави Веселия Улф — и нищо повече не помним. Събудихме се и разбрахме, че сме вързани за конете.

Фелимид поговори с останалите вождове и с мъжете, които ги бяха пленили. Последва дълъг спор за това, какъв да бъде откупът.

— Според обичая — обясни Фелимид на Орм — всички, които са участвували в сражението, трябва да вземат дял от откупа, а тези, които са ги пленили, получават двойно повече. Казах им, че Чернокос ти е син и че ти си водач в своите земи, но не споменах, че той е внук на Великия крал. Ако им бях разкрил това, претенциите им нямаше да имат край.

Накрая решиха на следващия ден да отидат до кораба с коне и Орм да плати за Веселия Улф толкова сребро, колкото се побере в четири от островърхите шапки на печенегите. Но откупът на Чернокос бе собственото му тегло в сребро.

Орм смяташе, че тази сума е прекалено голяма дори за толкова важна личност като сина му. Но когато си спомни какво изпитваше сутринта, когато научи, че Чернокос е пленен, прецени, че в крайна сметка нещата са се развили по-добре отколкото е очаквал.

— Той има крехко телосложение — успокояваше го Фелимид. — Ако тебе трябваше да теглят, би се наложило да бръкнеш по-дълбоко в тия твои торби. А собственият син струва повече от каквото и да е сребро. На външен вид прилича на Юлва. Толкова ми е мъчно, че нямам син. Роди ми се един, но умря много рано, сега имам само дъщери. Синовете на Фердиад ще станат вождове след смъртта ми.

По-късно през деня печенегите отидоха до лагера, които скандинавците бяха издигнали край бентовете, за да приберат ранените си. Мъртвите оставиха да лежат там — нямаха обичай да ги погребват, освен когато на бойното поле е паднал някой голям водач. Раздразниха се много, като видяха, че викингите са прибрали своите мъртви и по този начин са ги лишили от главите им. Те смятаха за справедливо Орм да им плати обезщетение за това, че са им отнели полагаемата се плячка.

Фелимид ги упрекна за това; беше на мнение, че исканията им са неразумни. Но те настояваха я той предупреди Орм, че ще сглупи, ако упорствува — тази ненаситност за глави била нещо като лудост и здравият разум тук не можел да вземе връх.

На Орм не му се щеше да удовлетвори желанието им. Тези печенеги, изглежда, искаха да му смъкнат кожата, но тъй като беше в ръцете им, прецени, че не бива да им отказва. Чувствуваше се нещастен при мисълта колко ще олекнат торбите със сребро, след като изплати огромния откуп за момчетата и даде на всеки член от екипажа неговия дял. Той обаче обмисли внимателно въпроса и намери задоволително решение.

— Ще им платя за главите на нашите убити, щом ме съветваш да постъпя така — рече той, — и то така скъпо, че размерът на сумата ще ги изненада. Много бързахме, когато вадехме торбите от реката, страх ни беше, че ще ни нападнете и надвиете. В суматохата една от тях се скъса и по-голямата част от съдържанието й се изсипа във водата — цялата беше натъпкана със сребърни монети. Нямахме време да ги събираме, сигурно поне една трета си стои там, на речното дъно. Ако мъжете ти не се страхуват от водата, могат да съберат цяло състояние.

Орм описа мястото и как най-лесно ще го разпознаят — по камъните, които бяха извадили от водата и натрупали върху плоските скали. Фелимид преведе думите му на събраните печенеги и още преди да е свършил, всички младежи на племето вече тръгнаха към конете си, за да пристигнат първи на мястото и да се гмурнат за тази необичайна риба.

След като уредиха тези въпроси, Фелимид предложи да вечерят, да се позабавляват и да си припомнят миналото. Той говори много за крал Харалд и за брат си Фердиад, върна се към посещението си в Грьонинг, когато помогна на отец Вилибалд да покръсти езичниците след гощавката в църквата.

— Но сега, след като шегите на братята Ерин секнаха, на света не останаха истински добри смешници. Нямахме друга момчета, бяхме последните от рода О’Флан, чиито членове са показали изкуството си пред най-различни крале още от времето на крал Конхобар Мас Неса. Чувствувах се самотен тук и се опитах да предам нещо от умението си на младите печенеги, но не постигнах успех. Момчетата не можеха да направят нищо, тогава, отчаян, се обърнах към девойките. Исках да ги науча да танцуват като големите смешници, но се оказа, че са прекалено глуповати, за да изпълняват напътствията ми, макар че толкова се старах и им обясних точно как се прави всичко. Все пак не бяха така безнадеждни както момчетата от племето, една от тях дори успя Да се научи да танцува доста прилично на ръце, като същевременно свири на свирка; но нито свирнята, нито движенията на краката й бяха достатъчно добри.

Той се изхрачи замислено и поклати глава.

— И макар да беше начинаеща в това изкуство и никога нямаше да стигне по-далеч — продължи той, — тя така се възгордя от предполагаемата си дарба, че танцуваше непрестанно. Уморих се да я гледам и я пратих подарък на Гзак. Не може да не сте чували за него, той е един от тримата най-могъщи мъже на света. Той е върховният владетел на всички печенеги и стадата му пасат предимно из Крим. Не е придирчив и малко разбира от изкуство, затова девойката му се понрави. После я изпрати на императора в Миклагард в знак на благодарност за всички подаръци, които му бе направил, за да купи приятелството му. В Миклагард сигурно има голям недостиг на танцьори и смешници, защото тя играла пред самия император и придворните му и станала много известна и прочута. Но след година толкова се възгордяла, че умряла от това. За съжаление мъките ми не свършват дотук. Миналата зима Гзак ме помоли да му изпратя две нови, също така добри танцьорки, които да я заместят в Миклагард. Всичкото ми време отива да ги обучавам. Прилошава ми от тъпотата и непохватността им, макар че сам внимателно съм ги избирал. Не си струва да ги гледаш, след като си гледал мен и брат ми. Все пак, ако искаш да им хвърлиш един поглед, аз нямам нищо против да потанцуват, може би ще бъде забавно за синовете ти.

Орм отвърна, че има желание да ги види, и Фелимид шумно се разпореди. Щом чуха думите му, хората от племето започнаха да ръкопляскат и възторжено да подвикват.

— Цялото племе се гордее с тях — печално рече Фелимид, — а майките им всяка сутрин ги къпят с подсладено мляко, за да поддържат кожата им красива. Но те никога няма да се научат да танцуват истински, колкото и усилия да положа за тях.

На земята пред вождовете постелиха рогозки, донесоха и запалени факли. После се появиха танцьорките. Цялото племе ги посрещна със затаен в очакване дъх. Изглеждаха тринадесет-четиринадесетгодишни и бяха добре сложени. Тъмните им коси бяха прибрани под червени шапки, а на гърдите им висяха нанизи от зелени стъклени мъниста. Носеха широки панталони от жълта китайска коприна, прихванати на глезените.

— Отдавна не съм виждал танцьорки — рече Орм, — от времето, когато служех на Алмансур. Но мисля, че никога не съм срещал по-привлекателни на външен вид от тези тук.

— Важна е не външността, а умението им да танцуват — отговори Фелимид. — Но носиите измислих лично аз и смятам, че никак не са лоши.

Заедно с момичетата излязоха и две момчета на същата възраст. Те се подпряха на хълбок и надуха свирките си. Щом музиката започна, девойките заподскачаха в такт с нейния ритъм, озарени от светлината на факлите, пристъпваха наперено, правеха изненадващи скокове, отскачаха назад и се въртяха на един крак така, че всички освен Фелимид седяха като омагьосани. Щом свършиха, се чуха одобрителни викове, а когато танцьорките видяха, че и чужденците изглеждат доволни от представлението, щастието им беше пълно. После плахо погледнаха към Фелимид. Той кимна, все едно, че беше удовлетворен, и се обърна към Орм.

— Не мога да им покажа какво чувствувам в действителност — обясни той. — Това ще ги направи нещастни — не само тях, но и цялото племе. А тази вечер те показаха най-доброто, на което са способни, нали присъствуват и чужденци. Всъщност свирачите ме мъчат повече от девойките, макар че са казарски роби, на които сме предоставили толкова свободно време да се упражняват. Казват, че казарите са добри музиканти, но очевидно тази им слава е незаслужена.

Девойките започнаха да танцуват отново, но много скоро Фелимид им викна гневно и те престанаха.

— Радвам се, че брат ми не бе принуден да гледа това — сподели той с Орм. Неговият слух бе по-изтънчен от моя.

Той каза нещо на свирачите. Единият дойде и му подаде свирката. Щом Фелимид я докосна с устни, сякаш магия влезе в тръстиковите стебла, от конто бе направена. Той свиреше за радост и сполука, за шеги и смях, за женска красота и мечове, за просветващите над езерото блестящи утринни лъчи и за вятъра, който раздвижва пролетните треви. Чернокос и Улф седяха и се клатеха напред и назад, сякаш не можеха да стоят на едно място. Другите вождове, настанени от двете страни на Фелимид, закимаха благоговейно и заспаха, а печенегите тропаха с крака и пляскаха с ръце в такт. Някои се смееха, други плачеха. Девойките се въртяха, носеха се, сякаш музиката на Фелимид ги беше превърнала в семенца, политнали във въздуха.

Накрая той извади свирката от устата си и се усмихна до уши от удоволствие.

— Не беше чак толкова лошо — рече той.

— Сигурен съм — обади се Орм, — че в целия свят няма друг майстор като теб и не е чудно, че тези хора те боготворят от момента, в който си дошъл при тях. Свръх възможностите на нормалния човешки разум е да разбере как можеш да изкараш такава музика от една обикновена свирка.

— Това зависи от доброто качество на дървото и от това дали е направена както трябва — отговори Фелимид, — а възможностите й се разкриват само когато на нея свири някой, чиято душа е също така добра и който има достатъчно търпение да извади всички скрити в нея тайни. В душата и в свиренето му не бива да има и помен от дърво.

Писарят на Фасте се затича напред и падна на колене пред Фелимид; замоли го да му даде свирката. По страните му се стичаха сълзи.

— За какво ти е? — попита смешникът. — Можеш ли да свириш на нея?

— Не — отвърна писарят. — Аз съм държавен служител, работата ми е да събирам данъци. Но ще се науча. Искам да остана при теб и да свиря.

Фелимид му подаде свирката. Той я постави в устата си и я наду. Успя да изкара само тъничък звук и печенегите се запревиваха от смях на отчаяните му усилия. Той обаче продължаваше с пребледняло лице и с неподвижно втренчен поглед. Фелимид го гледаше сериозно.

— Виждаш ли нещо? — попита го той. Писарят му върна свирката. Разтърсен от ридания, той отговори:

— Виждам само това, на което ти свири! Фелимид кимна.

— Остани! Ще те науча! След като свърша с тези девойки, ще те направя толкова добър, че да можеш да свириш пред самия император. Задръж свирката.

Така завърши вечерта. На следващата сутрин Фелимид придружи гостите си до кораба, а редом с тях яздеше тълпа от печенеги. Преди да се разделят, Фелимид даде на всички прощални дарове. На Орм, Чернокос и Улф подари по един нож с дръжка, гравирана със злато, и красиво изработена сребърна кания; на Юлва пращаше топ китайска коприна. Благодариха му за даровете и съжалиха, че не разполагат с нищо ценно, което да му оставят като приятелски дар.

— Малко неща на тоя свят ме радват — отвърна Фелимид. — Златото и среброто не са от тях. Няма значение, че нищо не можеш да ми дадеш, не ми трябват подаръци, не са те, които ще ме уверят в твоето приятелство. Всъщност като си мисля сега, се сещам за нещо, което. бих искал да имам, ако изобщо някога се появи възможност да ми го изпратиш. Живи ли са още твоите огромни кучета?

Орм отговори, че са живи и се радват на чудесно здраве — били четиринадесет, преди да напусне дома. Тогава Фелимид каза:

— Ти скоро ще бъдеш съвсем завършен воин, Чернокос, и сигурно сам ще отплаваш на дълго пътешествие, след като си тръгнал толкова рано по море. Може да се запътиш към Киев или пък Миклагард. Ако се случи тъй, донеси ми две-три от големите ви хрътки. Такъв приятелски подарък наистина ще ме зарадва много; не се сещам за нещо, което би ми доставило повече удоволствие от това. Те са от Ерин и аз също съм оттам.

Чернокос обеща, че ще изпълни желанието му, ако дойде отново в източните земи. После викингите напуснаха стана и още веднъж обърнаха глави на север. Писарят на Фасте им кимна разсеяно, когато минаха край него. но умът му беше другаде; седеше при казарските роби и усърдно се упражняваше със свирката. Чернокос и Улф с удоволствие биха останали по-дълго при печенегите, щеше им се да погледат танцьорките и да се позабавляват с тях. Но Орм бързаше да се прибере на кораба при своите, защото, както сам каза, се чувствувал полугол и толкова нещастен без Синия език на кръста си.

Щом стигнаха до реката, печенегите спряха на разстояние от брега, за да не възникнат стълкновения между тях и хората на Орм. Но нито мъжете, които ги бяха пленили, нито останалите им придружители бяха съгласни да пуснат пленниците, без да са получили целия откуп. Орм приближи до кораба сам и щом хората му го видяха, се развикаха от радост. Спуснаха лодка. Токе му подаде меча и го попита какво се е случило. Орм разказа как се е срещнал с Фелимид н как са уредили на четири очи въпроса, включително и сумата, която трябва да платят за Чернокос и Улф.

Токе се разсмя от щастие.

— И ние не можем да се оплачем от късмета си — рече той. — Няма защо да си хабиш среброто, за да освобождаваш момчетата. На борда имаме деветима печенеги със здраво завързани крака и ръце. Те са повече от достатъчен откуп за двамата ни пленници.

Обясни му, че Споф, Дългия Стаф и неколцина други не можели да се примирят, че са разсипали толкова сребро във водата.

— Молеха ме, непрекъснато ми вадеха душата, докато накрая се съгласих. Споф тръгна с двадесет мъже по десния бряг, там нямаше опасност да ги нападнат. Прекосили по средата между двата бента, където реката била толкова плитка, че почти не се наложило да плуват, и тихичко се запромъквали в мрачината към скривалището. После чули радостни викове н видели коне на ливадата. Нахвърлили се върху печенегите в момента, когато се гмуркали за среброто. Лесно ги пленили, защото те не били въоръжени, сграбчили ги още преди да успеят да излязат от водата. Заедно с тях взели и всичкото сребро, което били извадили. Точно спорехме дали да не освободим един и да го изпратим обратно при хората му, за да ги накара да пуснат теб и момчетата.

Орм отвърна, че това са наистина добри новини, макар да се съмнява, че печенегите ще споделят мнението му. Той постоя малко замислен.

— Няма да искам откуп за тези пленници — рече той — и никои на кораба няма да загуби от това, само аз ще пострадам. Но не ще ги освободим, преди те да пуснат момчетата.

— Ти си голям водач — каза Токе — и постъпките ти трябва да са също толкова достойни. Но в случая проявяваш щедрост към хора, които не заслужават подобно отношение. Преди всичко те бяха, които ни нападнаха, а не ние.

— Не познаваш Фелимид — отвърна Орм. — За него си струва да си щедър. Ще уредя този въпрос, както аз реша.

И така двамата с Токе помъкнала една торба сребро към чакащите печенеги. Щом видяха какво има в нея, те хукнаха да си мерят шапките, за да разберат коя е най-голяма. Фелимид се раздразни от това, свали своята и заповяда да мерят среброто в нея. Никой не посмя да се възпротиви. После изпратиха хора да се разровят сред дървените отломки в началото на коловоза, образуван при изтеглянето на корабите от реката. Скоро те донесоха една дълга дъска. Положиха я върху голям камък и я уравновесиха така, че да тегли точно и от двете страни. Чернокос седна в единия й край, а на другия печенегите закачиха дисаги. Токе започна да изсипва вътре сребро от торбата, докато Чернокос се вдигна във въздуха. Фелимид им каза, че според печенегите Орм е извършил претеглянето като истински вожд, че той щял да си спести доста сребро, ако преди да седне, Чернокос си бил свалил дрехите, и никои не би могъл да се оплаче, че това е нечестно.

След като тегленето приключи, Токе се върна на борда с остатъка от среброто, а Орм се обърна към Фелимид:

— Потръгна ми още в началото на това пътешествие, но може би най-голям късмет имах, че се срещнах с теб. Когато напускахме лагера, ти ни поднесе прощални дарове, сега имам с какво да ти се отплатя. Виждаш ли тези мъже?

Токе бе пуснал пленниците и Фелимид и хората му се втренчиха в тях изумени.

— Те са онези, които тръгнаха да търсят среброто в реката — каза Орм. — Моите хора отишли там със същата цел и ги пленили по време на риболова. Но аз ги връщам, без да искам откуп, макар че, сигурен съм, доста от присъствуващите биха ме сметнали за глупак. Нямам желание да се пазаря с теб, Фелимид.

— Все пак ще ти доведа кучетата следващия път, когато мина оттук — обади се Чернокос. — И това може би ще стане скоро, защото сега, след като ме измериха в сребро, се смятам за истински зрял мъж.

— Погрижи се да ни посрещнат изкъпани в мляко танцьорки — добави Веселия Улф, — и то не по-малко красиви от днешните.

Фелимид се почеса зад ухото.

— Смятате, че само на това съм способен — рече той, — да ви осигурявам танцьорки при следващото идване. Ще ви избера най-грозните и ще ги натопя в конски фъшкии, за да не би вие, глупави деца такива, да решите да ми ги откраднете след всички усилия, които съм положил, за да ги обуча.

Сбогуваха се с известния смешник и неговите печенеги и се върнаха на кораба. Вдигнаха котва и отплаваха за дома. Ранените им сякаш бяха на път да оздравеят и дори Олоф Пъстрата птица, който беше най-тежко пострадал, се чувствуваше добре. Мъжете натискаха с желание греблата, макар да знаеха, че им предстои дълго пътуване срещу течението. Синовете на Соне бяха най-весели, въпреки че возеха на борда телата на двама от умрелите си братя. Възнамеряваха да ги погребат при първия лагер заедно с тези, които бяха загинали от пчелите. Токе смяташе, че това пътешествие било наистина доста необикновено — бяха изминали дълъг път и бяха спечелили огромно богатство, а Алената шия дори не бе напуснала ножницата си; но предполагаше, че на път за вкъщи ще стане по-разгорещено с толкова много злато на борда. Улф и Чернокос седяха щастливи на палубата и си разказваха преживелиците по време на пленничеството при печенегите. Само Орм изглеждаше замислен.

— Нима съжаляваш, че пусна тия пленници без откуп? — попита го Токе.

— Не — отговори той. — Притеснявам се от това, че късметът ми дотук бе прекалено добър, и започвам да се боя, че не всичко вкъщи е както трябва. Бих искал да разбера какво става там.

Девета глава: ЗА ПЪТУВАНЕТО КЪМ ДОМА И ЗА ТОВА КАК ОЛОФ ПЪСТРАТА ПТИЦА СЕ ЗАРЕЧЕ, ЧЕ ЩЕ СТАНЕ ХРИСТИЯНИН

Погребаха мъртвите си на място, където никой няма да ги безпокои, и подпомогнати от попътния вятър и платната, преплаваха голямата река без инциденти. Олоф Пъстрата птица беше все още в тежко състояние, нямаше апетит и раната му заздравяваше бавно. Някои дори бяха на мнение, че трябва да спрат в Киев, за да го прегледат вещи лечители. Но той не даваше и дума да се каже по този въпрос, също като Орм и останалите бързаше да се прибере вкъщи.

Мъжете подминаха града без възражения — сега всички се смятаха за богати и нямаха желание да прахосват среброто си из чуждите земи.

Когато стигнаха Реката на бобрите и гребането стана по-тежко, Чернокос седна зад веслата наравно с останалите и заяви, че оттук нататък трябва да се отнасят с него като със зрял мъж. Работата беше прекалено тежка и въпреки че ръцете му бяха изпожулени, той не се отказа, докато не дойде време да го заменят. Получи похвала за това дори от Споф, който рядко казваше добра дума за някого.

Намериха много волове в селото при бентовете, където на идване се бяха уговорили със стопаните, затова този път им беше по-лесно да теглят кораба по суша. Щом стигнаха до селището на дреговичите, известно с пчелите и мечките си, те спряха да починат на старото си място за стануване. Прекараха там три дни. Изпратиха хора в селото, за да помолят стариците да ги посетят и да прегледат раната на Олоф, която се бе влошила от друсането по време на сухоземния преход. Те веднага се отзоваха, прегледаха раната, разтвориха я и капнаха вътре малко сок от стрити мравки и пелин, а Олоф се развика от болка. Твърдяха, че това е на хубаво, колкото повече крещи, толкова по-добро е лекарството. Натриха отгоре боброва мас и му дадоха едно горчиво питие, което го подсили много.

После стариците се върнаха в селото; дойдоха обратно с голямо количество прясно сено и две млади, закръглени жени. Съблякоха Олоф, измиха го с брезов сок и го сложиха да легне в сеното върху меча кожа, а младите жени легнаха от двете му страни, за да го топлят. След това му дадоха още горчиво питие и завиха тримата с волски кожи. Олоф заспа почти веднага и спа така, силно затоплен, две нощи и един ден. Щом се събуди, младите жени извикаха, че здравето му се възстановява. Възнаградиха щедро стариците, а също и придружителките им, макар че те твърдо отказаха да извъртат същото за някой друг.

Оттук нататък Олоф започна да се оправя бързо. Когато стигнаха в селището на полочаните, раната му беше зараснала и той можеше да яде и да пие наравно с останалите. Тук водачите отново посетиха Фасте и му разказаха какво се беше случило с неговия писар. Тази новина сякаш не го обезпокои много.

В града мъжете се чувствуваха като у дома си. Останаха там три дни, пиха и се любиха, а местните жители извлякоха удоволствие и голяма печалба от това. После, точно когато листата на дърветата започнаха да окапват, те, без да бързат, загребаха към устието на Двина; стигнаха до морето при първите нощни слани.

Една сутрин, след като вече бяха подминали остров Осел, ги нападнаха естонски пирати — четири малки кораба, натъпкани с ревящи мъже. Споф ги съзря пръв когато изникнаха от мъглата, и веднага нареди на мъжете да гребат с все сила. После, щом те се изравниха и застанаха успоредно на тях, по два от всяка страна, готови да се закачат, той рязко завъртя руля на сто и осемдесет градуса и така се вряза в единия, че той започна бързо да потъва и екипажът му трябваше да го насочи право към брега. Един от останалите три успя да се закачи за кораба на Орм, но в същия миг седемте синове на Соне нахлуха на борда му, нададоха бойния си вик и незащитени, започнаха така свирепо да секат с мечове и брадви, че съвсем сами се справиха с всичките му пътници. Щом другите естонци видяха това, разбраха, че са попаднали на берсерки, и бързичко се изметоха. Синовете на Соне получиха много похвали за постъпката си; но някои от братята не бяха много весели, когато се прехвърлиха обратно през планшира, и ругаеха стария си баща. Един бе загубил два пръста, на друг страната му бе разцепена от копие, носът на трети беше смачкан — почти всички бяха пострадали. Най-тежко ранените твърдяха, че вината е у стареца, който с предсказанието си ги подмамил да опитат невъзможни неща. Бяха решили, че нищо не може да им се случи. Другите обаче им възразиха. Припомниха им как Соне не им обеща нищо повече, освен че седмина ще се върнат живи у дома. Не е споменал нищо за рани и драскотини. Между братята за малко да избухне бой, но Орм и Токе ги успокоиха с мъдри слова и пътешествието продължи без повече премеждия.

От Осел до речното устие имаха хубаво време и непрекъснато плаваха под ветрила. Орм претегли и раздаде на всички полагаемото се сребро — както обещаното възнаграждение, така и дела от съкровището. Нямаше недоволни, даде на всеки повече, отколкото се бе надявал да получи.

Една сутрин на зазоряване, когато Токе стоеше на руля, а останалите спяха. Орм дойде и седна до него. По лицето му се виждаше, че е притеснен.

— Нещо ми е свито сърцето — рече той, — макар че не знам защо. Може би цялото това злато ме безпокои.

— Какво безпокойство може да ти създава то? — учуди се Токе. — Сега си богат като някои крал, а кралете не провесват нос заради това, че притежават толкова злато.

— Прекалено много е — мрачно отвърна Орм. — Двамата с Олоф ще получите доста от него, но и така за мен пак ще остане цяло състояние. Излъгах мъжете, че в сандъчетата има разни женски дрънкулки, и тази лъжа сигурно ще ми докара нещастие.

— Страхуваш се от нещастието, преди да се е задало — рече Токе. — Никой още не знае какво съдържат сандъчетата, може вътре да има само сребро. Умно постъпи, като каза, че са пълни с женски дрънкулки — и аз щях да направя така на твое място. И най-достойните мъже може да пощуреят, когато знаят, че наблизо има злато.

— Заклевам се пред бога — рече Орм, — че ще отворя едно от тях и ако наистина открия в него злато, ще го поделя между екипажа. Тогава ще останат три, едното ще е за теб, другото за Олоф и последното за мен. Така ще се чувствувам по-добре.

— Прави каквото искаш — рече Токе. — За себе си зная, че няма да е нужно вече да търгувам с кожи.

Орм донесе едно от сандъчетата, сложи го на палубата и отряза червените въженца, които носеха императорския печат. Беше заключено здраво, но той напъха под капака своя нож и ножа на Токе и ги натисна с цялата си тежест, докато разби ключалката. После вдигна капака и двамата мълчаливо приковаха поглед в него.

В древността далечна

и Фавнир[1] едва ли

по-гиздаво стадо

някога е пазил —

Слънцето вече бе изгряло и лъчите му озаряваха сандъчето. То беше пълно със злато, което дори не бе потъмняло от водата. По-голямата част беше в монети — най-разнообразни видове и с най-различни размери, които го изпълваха до ръба, но сред тях имаше и много красиви украшения: пръстени, големи и малки, верижки, огърлици, брошки, гривни и други подобни, изработени най-изящно. „Като чудесни късове свинско — помисли си Токе — във вкусна супа от грах.“

— Жените ни ще се зарадват на тия дрънкулки, когато им ги занесем вкъщи — рече той. — Дори смятам, че гледката може да им вземе ума.

— Трудна задача ще е да разпределя това — отвърна Орм.

Мъжете вече започваха да се събуждат; Орм им съобщи, че екипажът ще си раздели съдържанието на едно от сандъчетата с женски дрънкулки и че то се е оказало по-ценно от очакваното.

Всеки получи по осемдесет и шест монети с най-различна големина. Отделиха същото количество и за всеки убит, щяха да го занесат на наследниците му. Споф взе четворен дял, защото беше кормчия. По-трудно се оказа да си поделят украшенията. Понякога се налагаше да чупят на парчета пръстени и гривни, само и само всички да имат съвсем еднакъв дял. Често се случваше да се пазарят, някои даваха монети, за да могат да получат цял накит, който особено им е харесал. Възникнаха няколко спора, но Орм предупреди, че ще трябва да почакат, докато слязат на сушата, ако желаят да ги уреждат с бой. Имаше мъже, които през живота си не бяха виждали златна монета и когато Споф им каза на колко сребро се равнява една от тях, те забиха поглед в палубата като оглупели, стиснаха главите си с ръце и напразно си напрягаха мозъка да изчислят богатството си.

Когато най-после сандъчето се изпразни и всичко бе разпределено, мнозина се заеха с игла и връв да разширяват джобовете на коланите си. Някои пък започнаха да търкат и да лъскат златото си, за да блести повече. Всички бяха във великолепно настроение и бъбреха за невероятния си късмет, за това как победоносно ще се върнат вкъщи и ще го ударят на пиене.

Навлязоха в устието на реката и загребаха срещу течението; накрая стигнаха до земите на един стопанин, който беше познат на Орм. Там изтеглиха кораба на покрития с хрупкава ледена кора бряг, разтовариха го и тръгнаха да наемат коне. Някои се отправиха към дома, но повечето останаха.

Споф се чудеше какво да прави. Той сподели с Орм, че може би за него е най-добре да остане до пролетта при домакина им, за когото казваха, че е добър човек, и тогава да се опита да намери кораб, с който да се върне в Готланд.

— Но безсънна зима ще е това за мен — добави той и мрачно поклати глава. — Кой земеделец ще бъде толкова добродушен, та да не ме убие веднага щом разбере какво нося в колана си? Освен това повечето хора убиват готландците направо, без да задават въпроси, защото мислят, че ние всички сме много богати.

— Ела с мен — рече Орм — и ми гостувай тази зима. Напълно си заслужил гостоприемството ми. Можеш да се върнеш тук напролет и да потърсиш кораб за дома.

Споф му благодари за поканата и каза, че я приема с удоволствие.

Тръгнаха на коне. Едва ли можеше да се каже кой от двамата — Орм или Олоф Пъстрата птица — с по-голямо нетърпение очаква завръщането си в Грьонинг.

Стигнаха до някакъв разклон. Единият път водеше към дома на Соне, но седемте братя стояха колебливо и с кисел вид се почесваха по главата. Орм ги попита какво ги безпокои.

— Сега сме най-щастливитс хора на света — отвърнаха те. — Богати сме и знаем, че не можем да умрем, преди да се завърнем у дома. Но в момента, в който видим отново стареца, предсказанието спира да действува и тогава ставаме уязвими както всички други. Преди да заминем, не се страхувахме от смъртта, но сега нещата се промениха, за толкова много злато си струва да живее човек.

— Тогава и вие елате с мен — им каза Орм — и участвувайте в празненството по случаи завръщането ми у дома. Добри хора сте, все ще се намери къде да спите до пролетта. А след това, ако искате, можете да тръгнете, на нов поход и така ще се спасите.

Синовете на Соне приеха с облекчение тази покана и си дадоха дума, че скоро няма да се върнат в къщата на баща си. Смятаха, че най-доброто за тях ще бъде да предприемат още едно пътешествие до Гардарике.

— Ако имате такива планове — обади се Чернокос, -станете моряци на моя кораб. Няма да мине много време и двамата с Улф ще се върнем пак там.

— Много си млад да говориш като водач — рече Орм. — Трябва още малко да почакаш.

Колкото повече наближаваха Грьонинг, толкова по-нетърпелив ставаше Орм; двамата с Олоф яздеха начело на групата. Първото нещо, което зърнаха отдалеч, бяха някакви мъже, които поправяха голямата порта. После видяха, че църквата е изгоряла, и душата на Орм така се сви от страх, че едва събра смелост да приближи. Мъжете, които работеха край портата, го видяха и нададоха радостен вик, а Юлва излезе от къщата и се втурна към тях. Орм се успокои, че поне тя е в безопасност.

— Добре, че най-после се прибра — каза тя. — Но по-хубаво да беше си дошъл пет дни по-рано.

— Какво, нещо лошо ли се е случило вкъщи? — попита я Орм.

— Една нощ ни нападнаха разбойници — отвърна тя. — Беше преди четири дни. Харалд е ранен, а Рап — убит заедно с още трима. Откраднаха Людмила, огърлицата и още много неща, а също и три от моите жени. Удариха отец Вилибалд по главата и сега е зашеметен, лежи ни жив, ни умрял. Аз успях да избягам с малките, Одню и Аса. Целия следващ ден се крихме в гората. Смаландци бяха, в това съм сигурна. Взеха и добитъка, но кучетата тръгнаха да ги преследват и доведоха обратно четиринадесет глави. Аса смята, че можеше да бъде и по-зле; и аз мисля така, особено сега, след като ти се върна вкъщи.

— И дотук имаме достатъчно неприятности — рече Орм. — Рап е мъртъв, Людмила е отвлечена, а свещеникът — ранен почти смъртоносно.

— Забрави огърлицата — добави Юлва.

— За нея не съжалявай — успокои я Орм. — Ще имаш всякакви украшения. Добре, че все още имам доста хора със себе си, тая работа плаче за отмъщение.

— Точно така, Орм — обади се Олоф Пъстрата птица. — Няма да им се размине. Някой знае ли откъде са дошли крадците?

— Никой не знае нищо — отвърна Юлва. — Раниха Харалд още в началото на боя, той успял да се добере до банята и останал да лежи там. Може би отец Вилибалд ще ни каже нещо повече, ако изобщо се възстанови. Най-странното е, че подпалиха само църквата. Той беше долу, когато го удариха. Откраднаха всичко, до което се докопаха. По гласовете им познахме, че са смаландци. Бяха много. Мъртвите взеха със себе си. Рап и хората му убиха петима, когато се биеха при портата. Това е всичко, което зная.

Придружителите на Орм бяха вече стигнали до къщата и Юлва се разсмя от щастие, щом видя Чернокос. Първото нещо, което Орм направи, бе да изпрати на коне хора до по-богатите си съседи и да ги помоли да му заемат храна — в склада не бе останало почти нищо, а пивоварната беше съвсем празна. Бандитите бяха опустошили домакинството им.

После обърна внимание на ранените. Харялд бе прободен с копие в гърдите, а на рамото си имаше рана от брадва, но настроението му беше добро. Уверяваше ги, че скоро ще се оправи, и твърдеше, че много му се иска да чуе разказите на Веселия Улф и Чернокос за всичките им приключения.

Аса беше при свещеника, грижеше се за него като за син. На главата му имаше безброй превръзки и все още не беше дошъл напълно в съзнание. Щом съзря Орм, погледът му светна и продума с отпаднал глас: „Добре дошъл у дома“, но после отново изпадна в несвяст. Аса каза, че често шепне нещо, но никои не разбира какво иска да каже.

Появяването на Орм я ободри много и тя веднага започна да го укорява, че не се е върнал навреме, за да предотврати нещастието. Но раздразнението й се посмекчи, когато разбра, че е донесъл съкровището на Аре. Вече смяташе, че това нападение е нищо в сравнение с тези, които бе преживяла в миналото. А колкото до отвличането на Людмила, винаги е твърдяла, че това ще се случи някой ден, защото й дали име, което не носи късмет. Била сигурна, че отец Вилибалд ще се възстанови, макар че едва не умрял. Понякога вече разбирал какво му се говори, а това било добър признак. Най-много я безпокоеше празният склад и откраднатият добитък.

Токе, Споф и Чернокос взеха още хора и тръгнаха по следите на разбойниците, за да видят в каква посока водят. Синовете на Соне ги уверяваха, че няма да е трудно да ги проследят, тъй като от нападението насам не е валял дъжд. През това време Орм разпита внимателно оцелелите хора на Рап, като се надяваше, да научи повече за самоличността на бандитите; но те му казаха малко повече от това, което вече беше чул от Юлва.

Разправиха му, че денят преди нападението бил празник, който свещеникът наричал празникът на Всички светии. Държал пред паството дълга проповед, а вечерта пили в тяхна чест. После всички заспали непробудно чак до зазоряване, когато били нападнати от разбойниците. Кучетата започнали да вият. Почти веднага след това непознатите заблъскали портата с тарани, направени от дървени трупи, и я разбили.

Рап и Харалд излезли срещу тях първи, макар че и останалите се присъединили бързо. Направили всичко, което било по силите им, и повечето от жените успели да избягат заедно с децата през задната врата; отишли долу при реката и оттам — в гората. Но нападателите били много повече и те не успели да задържат дълго входа.

Свещеникът, който напоследък започнал да недочува, не се събудил веднага въпреки суматохата и когато излязъл, Рап вече бил убит и бандитите били навсякъде. Видял, че подпалват църквата, развикал се с пълен глас и хукнал натам, така че не пуснали хрътките навреме и те не успели да направят нищо.

Това бе всичко, което знаеха — щом видели, че Рап и другите падат убити, осъзнали, че врагът ги превъзхожда много, отказали се от битката и си плюли на петите. По-късно, след като нападателите си отишли, някой отвързал кучетата; бандитите не посмели да ги приближат. Хрътките ги проследили и след като изминал един цял ден, довели част от добитъка.

Орм слушаше мрачно; мислеше си, че не са направили всичко както трябва. Но сега, след като случилото се не можеше да се поправи, изглеждаше безпредметно да им се кара, затова не ги упрекна, че са тръгнали да спасяват собствената си кожа, като са видели как убиват Рап и раняват Харалд.

Не беше сигурен за кого скърби повече — дали за Людмила или за Рап; но колкото повече обмисляше случилото се, толкова по-силен ставаше гневът му. Реши, че трябва да си разчисти сметките с тая разбойническа сган, без да губи повече време. Смяташе за най-вероятно да са хора от Веренд, макар че между тях и гьоингите имаше мир, а и не се сещаше да има врагове там.

На следващия ден, въпреки че още беше много отпаднал отец Вилибалд пак дойде в съзнание и им съобщи нещо много важно.

Разказа, че докато излезе от къщата, бандитите вече били разбили портата. Първото нещо, на което попаднал погледът му, била купа сено, от която изскачали огнени езици и която нападателите опрели до стената на църквата. Той се втурнал към отъня и им викнал да оставят на мира божия храм.

— Тогава към мен се запъти един мъж с черна брада — продължи свещеникът. — Той се изсмя и изкрещя силно: „Божият храм ще гори, защото аз съм се отказал от Бога. Това е третият ми грях. Повече грехове не мога да сторя.“ Тези бяха думите му; после отново се разсмя и аз го познах. Беше Рейналд, свещеникът, който живя тук преди години и се предаде на смаландците по време на Събора. Той беше и никой друг. Ако си спомняш, вече чухме, че е застанал на страната на Дявола. Проклех го и хукнах към горящото сено, за да се опитам да го угася; но тогава някой ме халоса и повече нищо не помня.

Щом чуха това, всички, които го слушаха, се развикаха от изумление. Отец Вилибалд затвори очи и кимна.

— Това е истината — промълви той. — Моята църква бе изгорена от човек, който някога служеше на Бога.

Аса и Юлва се разплакаха на глас. Струваше им се ужасно, че онзи свещеник е могъл да се предаде изцяло в ръцете на Дявола.

Олоф Пъстрата птица заскърца със зъби и бавно издърпа меча си от ножницата. Обърна го, като опря дръжката му в пода и кръстоса длани върху острието.

— Заклевам се — рече той, — че няма да седна на маса или да спя в легло, нито пък да си доставя дори и най-дребното удоволствие, докато не забия меч в тялото на този Рейналд, който е бил свещеник и който е отвлякъл Людмила Ормсдотер. И ако Господ ми помогне да я намеря, ще остана негов последовател до края на живота си.

[1] Драконът, който пазел голямо златно съкровище. — Б, пр. каза Токе с благоговение, а Орм не продума, макар че обикновено, когато приятелят му съчинеше някой стих, имаше навик да му отговаря с нещо не по-лошо. ↑

Десета глава: КАК СИ РАЗЧИСТИХА СМЕТКИТЕ С ПОБЪРКАНИЯ УЧИТЕЛ

Веднага щом новината за нападението над Грьонинг и за завръщането на Орм се разчу, тълпи от съседи с въоръжени войници на коне се стекоха в дома му — всички горяха от желание да му помогнат да си отмъсти както се полага. В днешно време, заоплакваха се те, все по-рядко се появява подобна възможност и с нетърпение очакват резултата от всичко това. Християните пък твърдяха, че са длъжни да участвуват в отмъщението заради това, което разбойниците са сторили на свещеника и на църквата им. Орм прие всички с „добре дошли“ и каза, че чака само завръщането на Токе и останалите, за да потеглят.

Токе си дойде на третия ден привечер. Тръгнали по следите на разбойниците и те ги отвели далеч на север и изток. Най-доброто от всичко бе, че водеха Торгун, вдовицата на Рап, която открили в пустошта полумъртва и изнемощяла от глад. Успяла да избяга от разбойниците, ходила, тичала, докато я държали краката. Хората на Токе я носели на смени и трима вече й предложили женитба. С това те доста повдигнали духа й, но, както сами признаваха с тъга, тя не смята ни един от тях за достоен заместник на бившия си мъж.

Разказа им важни неща. Отец Вилибалд бил прав — този, който те наричали учителя, бил водачът на бандата. Познал я и поговорил с нея, докато пътували за селото им. Казал й, че се отрекъл от Бога и сега можел да прави каквото си иска. Изгорил църквата, за да прогони Бог от тяхната област. Сега, след като я разрушил, нямало друга наоколо.

Хората му, продължи Торгун, били предимно от изгнаници, престъпници и най-различни непрокопсаници. Някои от тях идвали чак от Западен Гутеланд или от Нюдунг, намерили при него убежище и сега живеели от грабежи. Били много и не се страхували от никого, а учителят имал пълна власт над тях..

Много малко можела да му каже за Людмила — единствено, че духът й бил несломим и че заплашвала учителя и останалите с възмездие. Още докато пътували към селото на похитителите, огромните хрътки ги настигнали. Неколцина били доста изпохапани, а един дори умрял. Кучетата откъснали голяма част от добитъка и с това силно раздразнили крадците. Тя и Людмила се опитали да избягат, докато траело объркването, но ги хванали.

Накрая пристигнали в селото на бандитите. То било разположено в най-северната точка на голямо езеро и към края на пътуването им се падало отдясно. Наричало се Престбю. Там дали Торгун за жена на някой си Саксулв — едър, недодялан грубиян с отвратителен характер. Той я завързал и я тикнал в къщата си върху купчина кожи. Вечерта дошъл при нея пиян. Отвързал й ръцете и краката, но не й донесъл нито месо, нито нещо за пиене. Вече била осъзнала, че е вдовица; все пак й било неприятно да легне с мъж, който се държал така грубо. Затова, след като той заспал, се измъкнала изпод кожите и се огледала за някакво оръжие. Намерила точилка и подкрепена от Бога, от своята омраза и от желанието да отмъсти за Рап, ударила Саксулв по главата. Той не гъкнал, само приритал с крака. Торгун се промъкнала навън под прикритието на нощта и избягала от селото, без някой да я види. В продължение на един ден, дори повече, тя се.движела колкото може по-бързо по пътя, по който минали на отиване. Изпитвала ужас да не би някой да я преследва. Нямала нищо за ядене освен червените боровинки, които беряла от храстите. Накрая, изтощена до крайност, се свлякла на земята — не можела повече да се движи. Очаквала, че ще умре от глад и преумора или че някое диво животно ще я изяде. Тогава Чернокос и хората му я намерили и й дали храна. Трябвало да я носят на рамене. Но сега започвала да идва на себе си след тези ужасни преживелици.

Такава беше историята на Торгун. Тя им разкри това, което ги интересуваше най-много — къде се намира скривалището на разбойниците. Тези, които ги бяха преследвали и познаваха околността, твърдяха, че езерото, за което говори, се нарича Аснен, а двама от хората на Олоф заявиха, че познават тези диви места и пътя, който води дотам. Наеха се да заведат Орм и останалите в селото. Обясниха, че трябва да вървят един ден и след това да завият на запад, ако искат да изненадат бандитите от тази страна. Орм и другарите му се съгласиха, че това е разумно. По този начин щяха да ги поставят в капан, защото езерото им се падаше в гръб.

Орм преброи хората си — бяха сто и дванадесет. Обяви, че на следващия, ден потеглят. Страхуваше се за българското злато, затова късно същата вечер, когато всички останали вече спяха, той взе Токе, Олоф и Чернокос и остави сандъчетата в едно тайно скривалище в гората, отдалечено от пътища и пътеки — кътче, където не стъпваше човешки крак. За огромната купчина сребро не се безпокоеше, не смяташе за нужно да го крие; то остана в ковчежетата на Юлва, макар че само неколцина мъже щяха да пазят къщата в негово отсъствие.

Мъжете бяха будни и готови за път още преди разсъмване на другата сутрин. Позабавиха се малко, защото Орм искаше да вземат и хрътките, а те трябваше първо да свикнат с миризмата на непознатите -мъже от групата, за да няма неприятни случки и ухапани по погрешка. За повечето участници бяха нужни само по няколко мига, кучетата просто трябваше да ги подушат Два или три пъти. Но към неколцина те се показаха подозрителни, яростно ръмжаха срещу тях, сякаш не искаха да ги приемат и ги смятаха за хора, които заслужават моментално да бъдат убити. Това доста развесели останалите, но заподозрените от хрътките се обидиха, твърдяха, че миришат не по-зле от кой да е друг, та на тази тема се размениха доста приказки.

Най-накрая всичко бе готово и цялата група потегли. Водачи на кучетата бяха хора, които те познаваха добре.

Тръгнаха по коловозите, които крадците бяха следвали, и така вървяха целия ден, докато стигнаха близо до мястото, където бяха открили Торгун. Там стануваха през нощта. На следващата сутрин завиха наляво, а двамината, които познаваха пътя, ги водеха. През следващите три дни прекосиха една труднопроходима местност, минаха през блата и гъсти гори, които тук-таме се редуваха със стръмни склонове, без да видят къща или да срещнат човек. Хрътките знаеха по чия диря са тръгнали и изобщо не обръщаха внимание, когато подушваха дивеч. Имаха чудесното качество, че никога не издаваха звук, преди да ги освободят от каишките.

На четвъртия ден следобед стигнаха до мястото, където две пътеки се пресичаха. Спряха. Двамата водачи съобщиха, че езерото е точно пред тях и че селото на разбойниците е между него и мястото, на което се намираха. Походът ги беше уморил много, но както Орм, така и Олоф искаха да нападнат веднага. Храната им започваше да намалява, а и нямаха търпение да свършат делото, за което бяха дошли. Неколцина младежи се изкачиха на едно дърво на близкия хълм и разгледаха разположението на селото. Орм раздели хората си на три групи. Токе водеше първата, Олоф — втората, и той — последната. С него останаха и кучетата, за да не би да ги развържат прибързано. Токе трябваше да нападне от север, а Олоф Пъстрата птица — от юг. Чернокос тръгна с Токе; синовете на Соне го придружаваха, те вече започваха да се чувствуват негови привърженици. Орм им забрани да подпалват къщите и да се отнасят зле с жените, възможно бе някои от тях да са отвлечени от законните им съпрузи. Щом Токе надуе рога си, и двете групи трябваше да нападнат незабавно, без да надават бойни викове.

Токе, Олоф и хората им се запромъкваха тихичко всеки в своята посока, а Орм и неговата група предпазливо запълзяха напред през шубраците, докато стигнаха до края на гората, разположена в околностите на селото. Мъжете седнаха на земята и задъвкаха малкото останала храна, очаквайки знака на Токе.

Орм взе Споф и двамата припълзяха към един храсталак от бъз. Излегнаха се вътре и заоглеждаха селото. Стори им се голямо; много от къщите в него бяха нови. Виждаха се хора, които работеха между постройките — както мъже, така и жени. Споф изчисли, че такова селище би побрало към сто и петдесет души. По средата на разстоянието до селото в една падинка имаше малък вир, който явно им служеше за кладенец. До него приближи стара жена с кобилица на рамо. Тя изтегли вода в двете кофи и се затътри обратно към селото. После се появиха двама мъже и доведоха на водопой четири коня. След като пиха, конете изведнъж станаха неспокойни и започнаха да се вдигат на задните си крака. Орм помисли, че сигурно са усетили кучетата. Но хрътките стояха като вкаменени зад него, душеха въздуха и потрепваха, без да издават звук.

Мъжете при кладенеца обуздаха конете и ги поведоха обратно към селото. Мина малко време и до вирчето приближиха три жени, носеха по кофа във всяка ръка. Придружаваха ги двама мъже, които, изглежда, им бяха пазачи. Орм затаи дъх — най-високата беше Людмила. Прошепна това в ухото на Споф, а той от своя страна промърмори, че са на една стрела разстояние от тях. Но рогът на Токе не се чуваше още, а Орм не желаеше да издадат присъствието си преждевременно. Той само направи знак на двамата мъже, които се бяха свили наблизо. Те участвуваха в боя при бентовете и бяха известни като точни стрелци. Смятаха, че ще могат да улучат мъжете при кладенеца. Изправиха се, всеки прикрит зад едно дърво, и поставиха стрели в тетивите. Но Орм им поръча да изчакат още малко.

Жените вече бяха напълнили кофите и се, обърнаха, за да тръгнат обратно. Но в тези момент Орм сви устни и извика. Наподобяваше крясъка на мишелов; после повтори звука — подражаваше му много успешно, — всичките му деца го познаваха добре. Людмила замръзна, щом го чу. Бавно направи няколко стъпки след останалите, после се препъна и разля водата. Каза нещо на мъжете и се върна да напълни кофите пак. Извърши това колкото се може по-бавно, след което седна на земята и се хвана за стъпалото. Двамата пазачи казаха нещо със строг глас и приближиха, за да я вдигнат насила, но в момента, в който протегнаха ръце към нея, тя се тръшна по гръб и започна да пищи.

От Токе нямаше ни звук, но хрътките започнаха да вият, щом чуха писъците на Людмила, и Орм знаеше, че присъствието им вече е разкрито.

Той прошепна нещо на двамата стрелци и лъковете им звъннаха като един. Мерникът им беше точен и стрелите попаднаха в целта, но разбойниците носеха дебели кожени шуби и те не успяха да ги повалят. Мъжете изскубнаха стрелите и се развикаха за помощ. Людмила скочи, удари единия с кофата по главата и с всичка сила побягна към гората. Двамата хукнаха след нея и бързо започнаха да я настигат, а междувременно от къщите наизлязоха хора, за да видят каква е тая суматоха.

— Отвържете кучетата — рече Орм и изскочи от храстите. В същия миг прозвуча рогът на Токе, последван от оглушителни бойни викове.

Но и рогът, и бойните викове на мъжете бяха заглушени от огромните хрътки, които, най-после пуснати на свобода, ръмжаха страховито. Щом ги видяха, пазачите на Людмила замръзнаха от ужас. Единият направи кръгом и побягна с рев, но най-бързгото куче го настигна, скочи на врата му и го събори на земята, а другият, предпазвайки главата си, изтича във вира и там се защитаваше с изваден меч. Три хрътки го нападнаха едновременно, едната той прониза с меча, но другите две го повалиха и той изчезна под водата; после на повърхността излязоха само кучетата.

Людмила позна Орм и започна да танцува от щастие. Веднага го засипа с въпроси за Олоф и за златото и той й обясни всичко. Тя пък му разказа, че са се отнесли с нея наистина като с дъщеря на водач и не са я принудили да легне с кой да е, само с лудия свещеник, който се държал с нея съвсем нелошо — можела да пострада много повече.

Орм изпрати да повикат Споф и го помоли заедно с двама от по-старите мъже да заведат Людмила навътре в гората и да останат там, докато спре боят в селото. другите жени се приближиха плахо; казаха, че са съпругите на свещеника. Още щом се появиха кучетата, те се проснаха по лице на земята и лежаха там, без да помръднат, тъй че хрътките не ги докоснаха.

Когато Орм и хората му стигнаха до селото, там вече се водеше жесток бой. Бойците на Олоф се сражаваха с група бандити, които бяха примамили в уличката между две къщи. Над глъчката се извисяваше гласът му, той крещеше да оставят мъжа с черната брада за него. Орм нападна враговете в гръб. Загуби няколко човека от стрели, които бяха изстреляни от съседните къщи. Накрая разбойниците бяха обградени и победени, макар че се защитаваха храбро. След това Орм поведе войниците си по къщите — там все още имаше хора. Зърна две кучета, пронизани от копия, но никое от тях не бе изпуснало противника си; останалите все още свирепо ръмжаха някъде край езерото.

Орм видя Олоф Пъстрата птица. По лицето му имаше кръв, а щитът му бе силно набразден от ударите.

— Людмила е в безопасност — извика той. — Поставил съм я под охрана.

— Благодаря ти. Господи — въздъхна Олоф. — но къде е Черната брада? Той е мой!

Хората на Токе бяха срещнали най-силна съпротива, тъй като още при първия боен вик повечето разбойници се бяха втурнали да ги посрещнат. Орм и Олоф събраха бойците си и ги поведоха към Токе, за да му помогнат и да нападнат врага откъм гърба. Тук битката стана изключително ожесточена — и двете страни изгубиха много.хора, разбойниците се биеха като обезумели. Орм хукна след едного, който бе успял да се измъкне. Заобиколи близката къща, но минавайки покрай вратата, бе нападнат от някакъв мъж с ризница и друг, плешив, въоръжен с брадва. Те скочиха върху него. Орм замахна към първия с такава сила, че той се търколи на земята, а междувременно отскочи настрани, за да избегне брадвата на втория; но кракът му се подхлъзна на една купчина животински изпражнения и той падна на врата си В същия миг видя как плешивият отново надигна брадвата и както разказа по-късно, мислите му се върнаха години назад към битката при Молдън, когато другарите му го покриха с щитове. Мисълта, че следващото му нощно станунане ще бъде в пределите на небесното царство, не му достави никаква радост. Но тогава плешивият ококори очи и зяпна с уста, изпусна секирата и се свлече на четири крака; остана така на колене, с безжизнено вперен поглед. Орм се изправи, чу, че някой го вика по име откъм по-горната къща, и видя синовете на Соне, възседнали покрива.. Те му махаха с лъковете си, горди с точния си мерник.

Орм се почувствува странно отпаднал след това преживяване, остана няколко мига неподвижен и се огледа. Селото представляваше невероятна гледка — в него цареше пълна бъркотия. Жени пищяха, мъже се гонеха из къщите, крави и прасета се щураха ужасени по улиците. а по-голямата част от оцелелите до момента разбойници си бяха плюли на петите и тичаха към езерото. От една врата се подадоха Токе и Чернокос, от меча на Токе се стичаха кървави капки. Той подвикна на Орм, че от младежките си години не се е забавлявал така добре, но нямаше време да каже нещо повече и настървено се втурна подир бегълците, крещейки на хората си да го следват. Чернокос, обаче, остана при Орм и повика войниците си от покрива.

После се разнесе страхотен рев; един мъж с черна брада тичаше към тях, стиснал брадва в ръка, а Олоф Пъстрата птица го следваше по петите. Щом видя Орм, мъжът смени посоката, прескочи една нисичка стена и продължи. Но Чернокос се обърна, изтича подире му и го удари по главата. Мъжът падна.

— Остави го на мен! Остави го на мен! — извика Олоф задъхано.

Човекът се гърчеше на земята. Олоф приближи, стисна с две ръце меча и го разсече, пробивайки ризницата, като забоде тялото му здраво в земята.

— Боже! Боже! — изпищя прикованият с глас, изпълнен с болка и ужас. После замлъкна.

— Удържах на клетвата си — рече Олоф.

— Това той ли е? — попита Орм. — Трудно бих го познал с тая брада.

— Неразумно е да се носят крадени вещи по време на бой. Някой може да ги познае — продума Олоф и се наведе над мъртвото тяло. — Погледни!

На врата, над горния ръб на ризницата, проблясваше злато. Олоф бръкна вътре и извади нещо — беше веригата на Алмансур.

— Той е — каза Орм. — И сега, като размисля, се сещам за още едно доказателство. Кой друг освен него в това затънтено място би призовал Бога? Чудно, за какво ли го е викал?

Единадесета глава: КАК ОГРОМНИТЕ КУЧЕТА ТРЪГНАХА НА ЛОВ

Някои от последователите на лудия учител избягаха с лодки, но техният брой не бе голям, тъй като кучета и хора ги преследваха по брега. Победителите умъртвиха ранените неверници и злодеи. Двадесет и четирима от хората на Орм бяха убити и мнозина ранени. Всички бяха на мнение, че е паднал хубав бой, за който след това ще се говори години наред.

В селото намериха голямо количество бира и заколиха много свине; после погребаха мъртвите си в общ гроб, направиха могила и пиха за щастливото им пътуване към отвъдния свят. Както и очакваха, откриха доста откраднати жени. На всяка дадоха по една крава и ги пуснаха да вървят, където щат. Позволиха им да вземат със себе си толкова плячка, колкото могат да носят. Сред тях бяха и двете прислужници на Юлва. Те бяха млади жени и много се зарадваха на освобождението си. Разказаха, че ги подложили на големи унижения; държали ги затворени в къщите и ги охранявали строго, откак Торгун успяла да избяга. Сега искали да се омъжат за свестни мъже.

Кучетата получиха много похвали заради участието си в битката. Само две от тях бяха убити. След като оградиха всичкия добитък, Орм ги увери, че могат спокойно да поверят на хрътките задачата да го прекарат до Грьонинг — те са свикнали с това. Намериха коне за ранените. После, след като те се почувствуваха достатъчно добре, за да яздят, Орм напусна селото на разбойниците и тръгна към дома по най-краткия път — той водеше на юг, покрай брега на езерото.

Людмила яздеше с останалите, а Олоф се придържаше плътно до нея. Беше помолил Орм и Токе да не споменават за двете жени, дето го бяха топлили в селото на дреговичите, за да не би тя да си помисли нещо лошо. Двамата се бяха изсмели и бяха отвърнали, че сигурно нещо в главата му не е наред, от раните или пък от любов, щом си мисли, че могат да направят такова нещо. Но изпълнен със съмнения, Олоф бе поклатил глава и бе казал, че е доста по-стар от нея и повече предпазливост не би била излишна.

Яздеха бавно заради ранените. Пред тях кучетата, без да бързат, караха добитъка. Между него и пазачите не възникваха никакви пререкания, макар че, щом някоя крава кривнеше или пък се опиташе да избяга, те начаса поправяха грешката й.

Рано вечерта построиха стана си и се погрижиха за ранените. На другата сутрин продължиха край езерото към едно място, което старите хора наричаха Поляните на Тюр. В миналото там живеели хора и върху тях се развихряли страшни боеве, оттук останало и името им. Говореше се, че по тези поляни се проляла невероятно много кръв, затова тревата там растяла по-буйно, отколкото навсякъде другаде. Но сега по тези места не се виждаше ни човек, ни къща.

Щом наближиха ливадите, хрътките станаха неспокойни. Мъжете се зачудиха дали не са подушили някоя мечка, или пък са усетили мириса на отдавна пролятата кръв. Те изоставиха стадото и се втурнаха в гората, щураха се насам-натам, докато изведнъж две-три започнаха да вият. Останалите ги последваха, скоро цялата глутница ръмжеше свирепо. Навлизаха все по-навътре в гората, сякаш отново ги бяха развързали за бой. Орм не се досещаше каква е причината за това държание — нито един от бандитите не бе избягал в тази посока. Заедно с другите той се упъти към близкото обрасло в пирен хълмче, за да види какво става.

Отвъд гората в далечината отдясно се простираха обширни поляни. Хрътките бягаха по тревата, подгонили огромно стадо добитък, но животни като тях никой не бе виждал преди.

Изведнъж един от хората на Токе се развика:

— Туровете! Подкарали са туровете!

Кучетата сякаш си бяха внушили, че те принадлежат към тяхното стадо и трябва да бъдат закарани вкъщи заедно с останалите. Не жалеха силите си, не позволяваха на никое да избяга. От хълма мъжете виждаха как те се борят с по-упоритите, за да ги върнат обратно в стадото. Това явно не се харесваше на дивите волове и мученето им се чуваше дори по-силно от воя на хрътките. Накрая повечето престанаха да се съпротивяват; стадото изчезна в гористите хълмове на юг, водено от кучетата, които подскачаха около него.

Мъжете разбраха, че не могат да направят нищо, за да ги спрат, затова продължиха пътя си и подкараха сами добитъка. Хората на Токе, които познаваха навиците на туровете, обясниха, че понякога, в началото на зимата, те слизат от Западен Гутеланд, за да попасат из поляните на Тюр. Старите хора смятали, че докато се намират там, земя, където господствува Богът на войната, те са под негово покровителство, затова никога не ги закачат. Казваха още, че в древни времена по тия места имало доста турове, но сега човек можел да ги види единствено по Поляните на Тюр, и то много рядко.

Откриха следи от тяхното бягство на изток от Камъка на Върлината, но в гъстите гори по на юг стана ясно, че кучетата не са успели да се справят — по следите на стадото личеше, че то все повече намалява с изминатото разстояние. Въпреки това бяха успели да задържат няколко животни. Когато Орм се върна вкъщи, научи, че хрътките пристигнали с два бика, пет крави и няколко телета. Мъжете положили всички усилия да ги спрат, но не успели. А когато кучетата видели как добитъкът подминава тяхната къща и продължава през полята, те сякаш почувствували, че са направили достатъчно, за да защитят честта си, и се върнали при хранилките изтощени до крайност и с изпожулени крака.

Оттогава хората срещаха турове на доста места из гористата област — надали имаше събитие от години насам, което да предизвика по-голямо изумление от повторното им появяване. Казваха, че всичко може да се случи сега, след като със собствените си очи са видели в своите земи този рядък дивеч. Мъдрите старци клатеха глави и предупреждаваха съседите си да се приготвят за най-лошото и да държат подръка лъковете и копията си. Някои последователи на Христа смятаха, че Бог ще дойде в Гьоинге с огромна каруца, теглена от турове, но малцина вярваха на тези предсказания. Повечето го приемаха като поличба, че крал Свен ще тръгне срещу тях; затова когато дойде вест, че той е умрял в Англия, разярен от твърдостта на местното население и с потъмняло от гняв лице, хората в Гьоинге се развеселиха много и изпиха всичката си бира. Затуй после мъжете седяха по масите прегракнали от жажда и нямаха с какво друго, освен с мляко, да напълнят чашите си.

Но тия, които живяха достатъчно дълго, видяха как предсказанията се сбъдват, когато Кнут Свенсон Велики, крал на Дания и Англия, отплава към устието с огромна флота, каквато никой дотогава не бе виждал, и се би с шведския и норвежки крал в Свещената река.

Това е краят на историята за Орм Тостесон и неговата съдба. Той не тръгна повече на поход или на пътешествие и оттогава насетне живя охолно и дочака щастливи старини. Единственото, от което се оплакваше, беше болката в гърба, която понякога го безпокоеше и с която дори отец Вилибалд не можеше да се справи.

Олоф Пъстрата птица се ожени за Людмила. Живяха щастливо, макар хората да шушукаха, че думата му вкъщи не тежи толкова, колкото би трябвало да се предполага. Споф много пъти поиска ръката на Торгун. В началото тя отказваше, смяташе, че крайниците му са прекалено къси, а брадата — много посивяла; но когато накрая той остави настрана предпазливостта и й показа какво има в колана си, тя не можа повече да устои на молбите му. Отплаваха за Готланд с кораба, който бяха прислонили в устието. С тях на дълго пътешествие тръгнаха също Чернокос, Веселия Улф и седемте синове на Соне. Взеха и две кучета, както бяха обещали на Фелимид. Отсъствуваха от дома седем години.

Когато се върнаха. Веселия Улф се ожени за Одню. До този момент тя упорито бе отказвала да погледне друг мъж. А Чернокос отплава за Англия и беше в кораба на самия Кнут в битката при Свещената река.

Токе, Сина на Сивата чайка, се радваше много на богатството си и накичи жена си и дъщерите си с толкова украшения, че когато носеха празничните си премени, те подрънкваха и звъняха, предупреждавайки за преминаването им. Продаде къщата си във Веренд и си построи друга, по-голяма, близо до Грьонинг. Така двамата с Орм прекарваха чудесно времето си заедно, както Юлва и Мира, макар че нито съпругът, нито съпругата някога се съгласиха да се покръстят. След време най-малката дъщеря на Орм се ожени.за най-големия син на Токе — бащите им много отдавна бяха решили, че си подхождат.

И Орм, и Токе живяха пълноценно до дълбоки старини и никога, до последния си час, не се умориха да разказват за времето, когато бяха гребци в кораба на халифа и служеха на господаря Алмансур.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.